James McBride

King Kong diakónus

– részlet –

Fordította Pék Zoltán

A fordítás alapjául szolgáló mű:
James McBride: Deacon King Kong
Riverhead Books, New York, 2020

Copyright © 2020 by James McBride
All rights reserved including the right of reproduction
in whole or in part in any form.
This edition published by arrangement with
Riverhead Books, an imprint of Penguin Publishing Group,
a division of Penguin Random House LLC.

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2022

Isten népének – mindenkinek

1
Jézus sajtja

Cuffy Lambkin, az Öt Cél Baptista Gyülekezet diakónusa 1969-ben, egy felhős szeptemberi napon lett halálra ítélt ember. Azon a napon történt, hogy az öreg diakónus, akit a barátai csak Sportzakóként ismertek, kimasírozott a Brooklyn déli részén fekvő Causeway-telep központi terére, egy özönvíz előtti .38-as Coltot nyomott egy Deems Clemens nevű tizenkilenc éves drogdíler képébe, és meghúzta a ravaszt.

Sok elmélet keringett a környéken arról, hogy az öreg Sportzakó – egy inas, jó kedélyű, barna bőrű ember, aki a hetvenegy éve nagy részét a telepen köhögte, zihálta, harákolta, hahotázta és vedelte végig – miért lőtte le a legkönyörtelenebb drogdílert, akit a telep valaha látott. Sportzakónak nem voltak ellenségei. Tizennégy évig volt a telep baseballcsapatának edzője. A néhai felesége, Hettie volt a gyülekezet karácsonyi klubjának pénztárosa. Ő maga békés ember volt, akit mindenki szeretett. Akkor meg mi történt?

A lövöldözés másnapjának reggelén a megszokott bagázs, nyugdíjas közmunkások, szállóágyrajárók, unatkozó háziasszonyok és kiszolgált fegyencek, akik mindennap összegyűltek a telep közepén a parkban a zászlórúd közelében, hogy kávét kortyolgatva tisztelegjenek az égre komótosan felvont lobogónak, mindenféle elmélettel előrukkoltak, hogy Sportzakó miért is csinálta, amit csinált.

– Sportzakónak reumás láza volt – jelentette ki Veronica Gee nővér, a Cause Házak Lakószövetség elnöke és az Öt Cél Baptista Gyülekezet lelkészének felesége, ahol Sportzakó tizenöt éve szolgált. Elmesélte az egybegyűlteknek, hogy Sportzakó életében először tartott volna prédikációt a templomban a közelgő Baráti és Családi Napon, Előbb a gyónás, aztán a mártás címmel. Azt is megjegyezte, hogy a karácsonyi klub pénze eltűnt, és gyorsan hozzátette: – De ha Sportzakó vitte is el, csakis a láz miatt.

Megvolt a maga elmélete T. J. Billings nővérnek, azaz közismert, kedves becenevén Popónak, az Öt Cél első számú templomszolgájának is, akinek az exférje volt az egyetlen lélek a templom cifra történetében, aki egy másik férfi miatt hagyta el a feleségét, és megúszta élve (Alaszkába költözött). Szerinte Sportzakó azért lőtte le Deemst, mert a titokzatos hangyák visszatértek a 9-es épületbe. – Sportzakó gonosz varázslat alatt áll – mondta komoran. – Rontást kapott.

Miss Izi Cordero, az Államiságot Puerto Ricónak Társaság Cause Házak Tagozatának alelnöke, aki harminclépésre állt, amikor Sportzakó Deems fejéhez szegezte és elsütötte az ócska stukkerét, kijelentette, hogy az egész hűhót az indította el, hogy Sportzakót megzsarolta egy bizonyos „gonosz spanyol gengszter”, és ő pontosan tudja, ki ez a gengszter, és el is fogja mondani a zsaruknak. Természetesen mindenki tudta, hogy a dominikai volt férjéről beszél, Joaquinról, aki az egyetlen becsületes zugbukméker volt a telepen, és hogy a volt házastársak ki nem állhatják és húsz éve próbálják sittre juttatni egymást. Úgyhogy ez az állítás ennyit is ért.

Forró Kolbász, a Cause Házak gondnoka és Sportzakó legjobb barátja, aki minden reggel felvonta a zászlót, és ingyenkávét osztott a Cause Házak Nyugdíjasklub jóvoltából, azt mondta az összegyűlteknek, hogy Sportzakó azért lőtte le Deemst, mert két évvel korábban törölték a Cause Házak és riválisa, a Watch Házak közti éves baseballmecset. – Sportzakó az egyetlen bíró, akit mindkét csapat elfogadott – emlékeztette őket büszkén.

A legjobban mégis Dominic Lefleur, a Sportzakóval egy házban lakó Haiti Szenzáció foglalta össze, hogy mit is érez mindenki. Dominic éppen visszatért az anyjánál tett kilencnapos látogatásáról Port-au-Prince-ből, ahol szokás szerint összeszedett, majd hazatérve elterjesztett egy különös harmadikvilág-beli vírust, amitől az épületben lakók fele kidőlt, napokig szartak-hánytak, és nagy ívben kerülték őt – noha a vírus láthatóan pont rá nem hatott. Dominic éppen borotválkozott, és az egész ostoba műsort látta a fürdőszobaablakból. Átment a konyhába, leült ebédelni a kamasz lányával, aki 39,5 fokos láztól didergett, és azt mondta neki: – Mindig is tudtam, hogy az öreg Sportzakó életében egyszer csinál valami nagy dolgot.

Igazság szerint a telepen senki nem tudta, hogy Sportzakó miért lőtte le Deemst – még maga Sportzakó sem. Az öreg diakónus ugyanúgy nem tudta volna megmagyarázni, hogy miért lőtte le Deemst, mint azt, hogy a hold miért látszik sajtnak, vagy miért vannak muslincák, vagy hogy a város hogyan festi zöldre a közeli Causeway kikötő vizét minden évben Szent Patrick napján. Előző éjjel a feleségéről, Hettie-ről álmodott, aki az 1967-es nagy hóviharban tűnt el. Sportzakó imádta elmesélni a történetet a barátainak.

– Gyönyörű szép nap volt – kezdte. – A hó úgy szitált az égből, akár a hamu. Egyetlen nagy, fehér takarónak látszott az egész. A telep olyan békés és tiszta volt. Aznap este Hettie-vel rákot ettünk, aztán az ablaknál állva néztük a Szabadság-szobrot a kikötőben. Aztán lefeküdtünk aludni.

Az éjszaka közepén Hettie felrázott engemet. Kinyitottam a szememet, és egy fényt láttam röpdösni a szobában. Olyan volt, mint egy kis gyertyaláng. Körözött-körözött, aztán kiröppent az ajtón. Hettie aszonta: „Az Isten fénye. Hoznom kell holdvirágot a kikötőből.” Felvette a kabátját, és a fényt követve kiment a házból.

Amikor rákérdeztek, miért nem ment a felesége után a közeli Causeway kikötőbe, hitetlenkedve válaszolt: – Isten fényit követte. Ráadásul Elefánt is ott volt.

Ebben volt valami. Tommy Elefante, más néven Elefánt egy tagbaszakadt, komor olasz volt, aki rosszul szabott öltönyt viselt, és az építő- és fuvarozóvállalkozását egy kiszuperált vasúti tehervagonból vezette, ami a mólónál állt, két sarokra a Cause Házaktól és csak egyre Sportzakó templomától. Elefánt meg a néma, mogorva olaszai, akik éjnek évadján rakodtak ki és be isten tudja mit abba a tehervagonba, nagy rejtély voltak. Mindenki be volt szarva tőlük. Még a velejéig gonosz Deems se húzott ujjat velük.

Úgyhogy Sportzakó megvárta a reggelt, hogy Hettie keresésére induljon. Vasárnap volt. Korán kelt. A telep még aludt, a frissen hullott hó szinte érintetlen maradt. Követte a felesége nyomait a mólóig. Ott értek véget, a víz szélén. Sportzakó kinézett a vízre, és észrevett egy hollót magasan az égen. – Gyönyörű volt – mesélte a barátainak. – Tett pár kört, aztán még magasabbra repült, és eltűnt. – Amikor elvesztette szem elől, visszaslattyogott a havon az Öt Cél Baptista Gyülekezet kis salaktégla épületéhez, ahol az apró gyülekezet már kezdett összeverődni a nyolcórás istentiszteletre. Éppen akkor lépett be, amikor Gee tiszteletes, aki a pulpituson állt a templom egyetlen hőforrása, egy ócska fatüzelésű kályha előtt, elkezdte felolvasni a betegek és ágyhoz kötöttek listáját, akikért imádkozni fognak.

Sportzakó beült az egyik padba pár álmos hívő mellé, felvett egy kicsi, egyoldalas templomi programlapot, remegő kézzel rákaparta, hogy Hettie, majd odaadta a templomszolgának, vagyis a fehérbe öltözött Gee nővérnek. Ő odament a férjéhez, és odaadta neki, pont akkor, amikor Gee tiszteletes hangosan olvasni kezdte a listát. A lista kivétel nélkül mindig hosszú volt, és általában ugyanazok a nevek álltak rajta: ez beteg Dallasban, az haldoklik valahol Queensben, és persze Paul nővér, az Öt Cél egyik alapítója. Paul nővér 102 éves volt, és olyan régóta élt egy öregotthonban Bensonhurstben, hogy a gyülekezetből csak ketten emlékeztek rá. Sőt, néhányan kétségbe vonták, hogy Paul nővér tényleg életben van, és a gyülekezetben egyre inkább az a nézet uralkodott el, hogy valakinek, például a tiszteletesnek, ki kéne menni, és ellenőrizni. „Kimennék én – mondta Gee tiszteletes –, de nem akarok elbúcsúzni a fogaimtól.” Mindenki tudta, hogy Bensonhurstben a fehérek nincsenek oda a négerekért. Különben is, tette hozzá vidáman a tiszteletes, Paul nővér 4 4 dollár 13 cent gyülekezeti tagdíja minden hónapban rendre megérkezik postán, ami egyértelműen biztató jel.

Gee tiszteletes nem is pislogott, amikor a pulpituson állva, a betegek és ágyhoz kötöttek imalistáját motyogva megkapta a papírt. Felolvasta a nevet, majd elmosolyodott, és megjegyezte: – Áldassék a lelke, testvér. Nincs is jobb, mint egy dolgozó feleség! – Vicces, szurkálódó megjegyzés volt Sportzakó kontójára, akinek évek óta nem volt rendes állása, miközben Hettie felnevelte az egyetlen gyereküket, és még mindig dolgozott. Gee tiszteletes jóképű és jóindulatú ember volt, aki szeretett viccelődni, noha épp csak kikeveredett egy botrányból, ugyanis látták a Silky bárban a Van Marl Streeten, ahogy éppen próbált megtéríteni egy metrókalauznőt, akinek akkora volt a melle, mint Milwaukee. Ezzel kihúzta a gyufát a gyülekezetnél, és amikor a viccén senki nem nevetett, elkomorodott, ismét felolvasta Hettie nevét, majd elkezdte énekelni a Valaki engem szólít kezdetű zsoltárt. A gyülekezet beszállt, és mind énekeltek meg imádkoztak, és Sportzakó jobban érezte magát. Gee tiszteletes is.

Aznap éjjel Hettie nem jött haza. Két nappal később Elefánt emberei megtalálták: a mólónál lebegett a part közelében, az arcára gyengéden rátekeredett a sál, amit a nyakába kapott, amikor elment otthonról. Az olaszok kihúzták az öbölből, becsavarták egy pamuttakaróba, finoman lefektették a tiszta, fehér hóra a tehervagon közelében, majd üzentek Sportzakónak. Amikor odaért, szó nélkül a kezébe nyomtak egy kis üveg whiskyt, hívták a zsarukat, aztán leléptek. Elefánt nem akart macerát. Hettie nem közéjük tartozott. Sportzakó megértette.

Hettie temetése az Öt Cél Baptista Gyülekezetben megszokott haláloperaként zajlott. Gee tiszteletes egy órát késett a szertartásról, mert a köszvénytől úgy feldagadt a lába, hogy nem tudta felhúzni a templomi cipőjét. A temetkezési vállalkozó, az öreg, ősz hajú Morris Hurly, akit a háta mögött mindenki csak Hurly Huginak nevezett, mert… mindenki tudta, hogy Morris… nos, hogy Morris smucig és tehetséges, és mindig két órát késik a holttesttel, de azt is mindenki tudta, hogy Hettie csodásan fog kinézni, és úgy is lett. A késlekedés lehetővé tette, hogy Gee tiszteletes elsimítson egy vitát, ami a virágok elhelyezése miatt robbant ki a templomszolgák között. Senki nem tudta, hová tegyék őket. Mindig Hettie találta ki a virágok helyét, a muskátlikat ebbe a sarokba tette, a rózsákat a mellé a pad mellé, az azáleákat az ólomüveg ablakhoz, hogy vigaszt nyújtsanak a gyászoló családnak. Ma azonban maga Hettie volt a díszvendég, így aztán a virágokat csak szétszórták, oda kerültek, ahová a kiszállító éppen letette, úgyhogy Gee nővér közbelépett, és magára vállalta, hogy kifundálja, mi legyen velük. Közben Bibb nővér futott be rettenetes állapotban, az érzéki templomi orgonista, aki még ötvenkét évesen is testes, sima és barna volt, akár egy csokoládészelet. A hagyományos éves bűnbanzájról jött, egy nyalós-nyelős-nyálas-nyúlós lamúréjszakáról a rapszodikus pasijával, Forró Kolbásszal, ami addig tartott, amíg Kolbász az állóképességének elvesztése miatt fel nem függesztette az ünneplést. „Bibb nővér nem csak az orgonát szereti nyűni”, panaszkodott Sportzakónak. Bibb nővér hasogató fejjel és sajgó vállal érkezett meg, előbbit a gyönyörteljes kiáltások, utóbbit valami érdekes póz eredményezhette. Kábán ült az orgonánál, fejét a billentyűkön nyugtatta, miközben a gyülekezet beszivárgott. Pár perc elteltével otthagyta a szentélyt, és elindult az alagsori női mosdó felé, erősen remélve, hogy üresen találja. Csakhogy a lépcsőn megbotlott, és csúnyán kificamította a bokáját. Zokszó vagy káromkodás nélkül tűrte a sérülést, az éjszakai tivornya zaccát az üres vécébe okádta, aztán megigazította a rúzsát, ellenőrizte a frizuráját, majd visszatért a szentélybe, ahol sárgadinnye nagyságúra dagadt bokával játszotta végig a szertartást. Utána bicegve indult a lakásába, tajtékzott a dühtől és bűnbánattól, és mérget köpködött Forró Kolbászra, aki az éjszakai hempergés után kifújta magát, és visszatért egy újabb rundra. Úgy követte Bibb nővért hazáig, akár egy kutyakölyök, fél háztömbnyire lemaradt, le-lekuporodott a telep járdáit övező eperfák mögé. Amikor csak Bibb nővér hátranézett a válla felett, és meglátta Forró Kolbász lapos nemezkalapját kikandikálni a bokrok mögül, elfutotta a pulykaméreg.

– Tűnjél innen, féreg! – kiabált. – Eleget mókáztál velem!

Vele ellentétben Sportzakó remek formában érkezett meg a templomba, miután éjszaka megünnepelte Hettie életét a cimborájával, Rufus Harley-val, aki a földije volt és Forró Kolbász után a második legjobb barátja Brooklynban. Rufus gondnokként dolgozott, alig pár sarokra a közeli Watch-telepen, és noha Forró Kolbásszal nem jöttek ki – Rufus Dél-Karolinából jött, Kolbászt meg Alabamából szalajtották –, Rufus kotyvasztotta azt a King Kong néven futó különleges házi pálinkát, amit mindenki szeretett, még Forró Kolbász is.

Sportzakónak nem tetszett Rufus főztjének neve, és az évek során jó pár másikat javasolt: – Vinnék, mint a cukrot, ha nem egy gorilláról neveznéd el – mondta egyszer. – Lehetne Nellie nedű vagy Gideon itóka. – Rufus csak vonogatta a vállát. – Régebben Sonny Listonnak neveztem – utalt a rettegett néger nehézsúlyú bokszbajnokra, aki pörölyöklével sorra kiütötte az ellenfeleit –, csak aztán jött Muhammad Ali. – Sportzakónak el kellett ismernie, hogy a neve dacára Rufus zugpálinkája a legjobb egész Brooklynban.

Hosszú és vidám éjszakát töltöttek együtt, sokat beszéltek az otthonukról, Possum Pointról, és másnap reggel Sportzakó kisimult arccal ült be az Öt Cél első padjába, mosolygott, miközben a fehérbe öltözött hölgyek körülzsongták, és a kórus két legjobb énekese összecsapott a templom egyetlen mikrofonjáért. A templomi veszekedések általában fojtott, hisztis összecsapások, amelyekben szerepet kap a csendes hátba szúrás, az intrika és a rossz rizses babról elsuttogott pletykák. Ez azonban nyilvános civakodás volt, ami a legeslegjobbfajta. A szóban forgó két kórustag, Nanette és Édeskukorica, más néven az Unokanővérek, harminchárom évesek voltak, szépek és csodálatos énekesek. Nővérként nevelték őket, még mindig együtt laktak, és nemrég csúnyán összevesztek egy semmirekellő fiatalember miatt a telepről, akit Pudingnak hívtak. A veszekedés fantasztikus eredményt hozott. A két nő a zenén keresztül töltötte ki haragját a másikon, próbálták túlénekelni egymást, dicsőségesen vadul kajabáltak hatalmas királyunk és megváltónk, názáreti Jézus Krisztus eljöveteléről.

Aztán következett Gee tiszteletes, akit ihletet kapott az Unokanővérek csodás mellének látványától, ahogy éneklés közben fújtatóként meg-megduzzadt a köpenyük alatt, és mennydörgő gyászbeszéddel tette jóvá, hogy viccelt Hettie-vel, amikor az már holtan lebegett a kikötőben, így aztán ez lett a legjobb búcsúztató, amit az Öt Cél Baptista Gyülekezet évek óta látott.

Sportzakó áhítattal nézte végig az egészet, élvezte a látványt, csodálattal figyelte a fehér ruhás, flancos kalapos önkénteseket, akik fontoskodva sürögtek-forogtak körülötte meg a mellette ülő fia, Dundi Ujj körül. Dundi Ujj, aki huszonhat éves volt, vak, és sokak szerint félveknis agyú, a kövér gyerekből karcsú fiatalember lett, az éles csokoládé vonásait drága sötét szemüveg takarta, egy rég elfeledett szociális munkás ajándéka. Szokás szerint fittyet hányt mindenre, igaz, utána nem evett a templomi ebéden, ami viszont egyáltalán nem volt a szokása szerint. Sportzakó azonban teljesen odavolt. – Csodálatos volt – mondta a barátainak a szertartás után. – Hettie-nek nagyon tetszett volna.

Aznap éjjel Hettie-ről álmodott, és ahogy esténként gyakran, amikor még életben volt, felsorolta neki a prédikációk címét, amiket egyszer majd elmond, és ami általában szórakoztatta a feleségét, mivel a cím mindig megvolt, de a tartalom sosem: Isten áldja a tehenet meg Megköszönöm Őnéki a kukoricát meg Pfúj!, mondta a tyúk. Ám aznap éjjel Hettie bosszúsnak tűnt, ahogy lila ruhában ült a széken keresztbe tett lábbal, és homlokráncolva hallgatta, úgyhogy Sportzakó elmesélte neki a temetése vidám részleteit. Elmesélte, milyen szép volt a szertartás, a sok virág, az étel, a beszédek és a zene, és hogy mennyire örül, hogy Hettie megkapta a szárnyait, és továbbmegy a jutalmáért, bár meghagyhatta volna, mit csináljon a társadalombiztosítással. Hát nem tudja, milyen zsibbasztó egész nap sorban állni a belvárosi irodában? És hol van a karácsonyi klub pénze, amit Hettie gyűjtött, az Öt Cél tagjai minden héten beleadtak, hogy decemberben majd karácsonyi ajándékot vehessenek a gyerekeiknek? Hettie volt a pénztáros, és sose árulta el, hová rejtette a pénzt.

– Mindenki a stekszről kérdezget – mondta. – El kellett volna mondanod, hova dugtad.

Hettie meg sem hallotta, egy ráncot birizgált a mellényén. – Ne beszélj velem úgy, mint egy gyerekkel – mondta. – Ötvenegy évig úgy beszéltél velem, mint egy gyerekkel.

– Hol a pénz?

– Nézd meg a segglikadban, te részeges disznó!

– Nekünk is van ám abban pénzünk!

– Nekünk? – fintorgott Hettie. – Húsz éve nem tettél be egy centet se, te lusta, mihaszna gödény! – Felállt, és már veszekedtek is, ahogy régen, a vita a szokásos üvöltöző-tűzokádó pörlekedéssé fajult, ami aztán ébredés után is folytatódott, a felesége szokás szerint csípőre tett kézzel követte, szúrós megjegyzéseket kiabált utána, ha ott akarta hagyni, Sportzakó meg a válla felett szólt vissza. Veszekedtek reggeli alatt, ebéd alatt, egészen másnapig. A külső szemlélőnek úgy tűnt, hogy Sportzakó a falnak beszél, miközben a feladatait végzi: lemegy a telep kazánházába egy gyors hörpintésre Forró Kolbásszal, vissza a 4G lakásba, kikíséri Dundi Ujjat a buszhoz, ami elviszi a fiát a vakok szociális központjába, majd bemegy a városba, hogy elvégezze az ilyen-olyan munkáit, aztán haza. Akármerre ment, veszekedtek Hettie meg ő. Legalábbis ő. A szomszédok persze nem látták Hettie-t: megbámulták, amiért olyasvalakihez beszél, akit senki nem lát. Sportzakó nem törődött vele, hogy bámulják. Hettie-vel veszekedni a világ legtermészetesebb dolga volt számára. Negyven évig csinálta.

Nem tudta elhinni. Elment az a gyengéd, félénk, aranyos kislány, aki vihogott, amikor Possum Pointban besurrantak az apja magas kukoricásába, és ő bort öntött a ruhájára, és megcsöcsörészte. Most meg egész New York Hettie-vé változott: szemtelen, nagyszájú és életerős volt, a semmiből jelent meg a legfurább pillanatokban, minden alkalommal valami nyavalyás új parókában, amit az Úrtól kaphatott ajándékként a küzdelmes életéért. Aznap reggel, amikor Sportzakó lelőtte Deemst, Hettie vörös hajjal jelent meg, ami meghökkentette, ráadásul Hettie dühbe gurult, amikor sokadjára is számonkérte rajta a karácsonyi klub pénzét.

– Hol van az a guba, asszony? Le kell szurkolnom az embereknek a dollárjaikat.

– Nem mondom meg.

– Az lopás!

– Bagoly mondja. Sajttolvaj!

Ez azért fájt. A New York City Lakhatási Hatóság, a pöffeszkedő bürokrácia megamasszája, a simli, korrupció, játszmázások, zsebrejárók, csóró apák, ingatlanspekuláns maffiózók és a régi idők politikai kinevezettjeinek melegágya, akik arrogáns eredménytelenséggel uralkodtak a Cause Házak és New York negyvenöt másik lakótelepe felett, megmagyarázhatatlan módon fenomenális ajándékot böfögtek ki a Cause Házaknak: ingyensajtot. Senki nem tudta, hogy ki nyomta meg a gombot, ki varázsolta elő a sajtot, még Popó se, aki éveken át létfontosságúnak tekintette, hogy kiderítse a sajt eredetét. Gyanították, hogy a Lakhatási Hatóság áll mögötte, de senki nem volt annyira hülye, hogy betelefonáljon a belvárosba megkérdezni, és ezzel felébressze a szunnyadó szörnyeteget. Minek is? A sajt ingyen volt. Éveken át óraműpontossággal érkezett, minden hónap első szombatján, hajnalok hajnalán megjelent Forró Kolbász kazánházában a 17-es épület alagsorában. Tíz láda frissen hűtött sajt, két és fél kilós tömbökben. Ez nem mezítlábas lakótelepi „sajtkészítmény” volt; nem is szagos, érlelt, kelletlen svájci sajtféleség, amit egy isten háta mögötti bodegából emeltek el, ahol nappal egy koszos üvegpultban penészesedett, éjjel meg egerek majszolták, aztán eladták egy baleknak, aki akkor érkezett Santo Domingóból. Ez friss, érett, mennyei, zamatos, puha, krémes sajt volt; ez csókold-meg-a-seggem, tehenek-haltak-meg-érte, múúú-de-csodás, kellemesen sós sajt volt; jó öreg fehérember-sajt, döglesztően jó sajt, boldogító sajt, lesújtó sajt, lesajnáló sajt, világfinom sajt, olyan ízletes sajt, hogy minden hónap első szombatján hosszú sorban várták: anyák, lányok, apák, nagyszülők, kerekesszékesek, gyerekek, vidéki rokonok, fehérek a közeli Brooklyn Heightsból, még dél-amerikai munkások is Concord Avenue-i hulladékfeldolgozóból; mindenki türelmesen várt a sorban, ami Forró Kolbász kazánházának belsejéből indult, fel a 17-es épület bejárati ajtajáig, végig a rámpán a járdáig, körbe az épület mellett, el a zászlórúd körüli térhez. A sor végére került pechesek kénytelenek voltak állandóan hátrasasolni, hátha jönnek a zsaruk – hiába volt ingyen, ami ilyen finom, az nem lehet tiszta –, a sor eleje felé állók meg nyálcsorgatva és nyugtalanul araszoltak előre, reménykedtek, hogy elég lesz a készlet, és tudták, hogy ha megpillantják a sajtot, és a szemük előtt fogy el, az felér egy megszakított közösüléssel.

Sportzakó barátsága a szóban forgó tétel igen fontos elosztójával, Forró Kolbásszal, természetesen garantálta, hogy mindig jut neki egy darab, akármekkora is a kereslet, ami jó hír volt neki is, meg Hettie-nek is. Hettie különösen imádta azt a sajtot. Ezért is dühítette Sportzakót a megjegyzés.

– Megetted azt a sajtot, nem? – feleselt. – Mindig úgy faltad, mint a hentes kutyája. Akár lopott volt, akár nem. Szeretted.

– Jézus küldte.

Na erre Sportzakó begorombult, és addig kárált, amíg Hettie el nem tűnt. A lövés előtti hetekben annyira elfajultak a vitáik, hogy elkezdte gyakorolni az érveit, mielőtt Hettie megjelent. A távollétében piált, hogy világosabban tudjon gondolkodni és kiöblítse a pókhálót a fejéből, tisztábban tudjon érvelni, és megmutassa, ki a főnök, ha majd a felesége megjelenik, és a Cause Házak lakói még bizarrabbnak találták a látványt, hogy Sportzakó a lépcsőházban áll, egy üveggel hadonászik, amiben Rufus házi King Kongja lötyög, és pörlekedik a puszta levegővel: – Ki hozza a sajtot? Jézus vagy én? Ha én állok sorba a sajtért… és én megyek el a sajtért… és én cipelem haza a sajtot az esőben meg a hóban… Akkor ki hozza a sajtot? Jézus vagy én?

A barátai elnézték neki. A szomszédai elnéztek mellette. A templomi családja az Öt Célban vállat vont. Nagy ügy. Sport kicsit megbuggyant. Itt mindenki egy kicsit baleszű. Vegyük Neva Ramost, a dominikai szépséget az 5-ös épületben, aki egy pohár vizet öntött bármelyik férfi fejére, ha volt olyan hülye, és az ablaka alá állt. Vagy Dub Washingtont a 7-es épületből, aki egy régi gyárban aludt a Vitali-mólónál, és minden télen lekapcsolták lopásért ugyanabban az élelmiszerüzletben a Park Slope-ban. Vagy Popót, aki munkába menet minden reggel megállt a fekete Jézus képe előtt, amit az Öt Cél hátsó falára festettek, és imádkozott a volt férje pusztulásáért, hogy az Úr lobbantsa lángra a golyóit, és sisteregjenek egy forró serpenyőben, akár két apró, kilapított krumplis palacsinta. Mindre volt magyarázat. Nevával rosszul bánt a főnöke a munkahelyén. Dub Washington meleg börtöncellára vágyott. Popó nővért elhagyta a férje egy férfiért. Na és? A Cause-telepen mindenkinek volt oka az őrültségre. Általában véve mindennek jó oka volt.

Amíg Sportzakó le nem lőtte Deemst. Az más volt. Magyarázatot találni rá olyan volt, mint megmagyarázni, hogyan lett Deems egy aranyos, kotnyeles gyerekből és a telep legjobb baseballjátékosából borzalmas méregárus, gyilkos tökfej, akiben annyi a vonzerő, mint egy küklopszban. Lehetetlen feladat.

– Ha a szerencsesütis jóslatok nem évülnek el, Sportzakó talán megússza – vélte Popó. – Különben szerintem kifele áll neki. – Mindenki egyetértett. Sportzakó már halott ember.

2
Egy halott ember

Persze a Cause-telepen már évek óta Sportzakó halálát jósolták. Minden tavasszal, amikor az emberek előbújtak a lakásukból, mint a mormoták a föld alól, hogy sétáljanak a téren, és megízleljék a Causewayben netalántán maradt jó levegőt – a közeli szennyvízfeldolgozó tönkretette a zömét –, valaki meglátta a téren átdülöngélő Sportzakót, aki előző éjjel Rufusnál vedelte a King Kong bélrohasztót vagy a Silky bárban zsugázott a Van Marl Streeten, és azt mondta: „Ennek annyi.” Amikor ’58-ban elkapta az influenzát, ami a 9-es épület felét ledöntötte és megadta a végső szárnyakat Erskine diakónusnak a Magasztos Tenyér Gospel Tabernákulumból, Popó nővér kijelentette: „Föl fog szállni oda.” Amikor ’62-ben a harmadik stroke után kijött hozzá a mentő, Ginny Rodriguez a 19-es épületből azt dörmögte: „Vége neki.” Ugyanabban az évben történt, hogy Miss Izi az Államiságot Puerto Ricónak Társaságból jegyeket nyert a tombolán, és megnézhette a New York Mets csapatát a Polo Grounds pályán. Megjósolta, hogy a Mets, ami abban az évben 120 meccset veszített, nyerni fog, és nyert is, ez pedig feljogosította arra, hogy két héttel később beharangozza Sportzakó halálát, mégpedig azzal, hogy Dominic Lefleur, a Haiti Szenzáció éppen visszajött az anyjától Port-au-Prince-ből, és ő a saját szemével látta, ahogy Sportzakó hirtelen összecsuklik a lakása előtt a negyediken attól a különös vírustól, amit Dominic abban az évben hazahozott. „Bimm, bamm, bumm!” Annyi. Kampec. Vége. Miss Izi még a városi halottasház fekete furgonját is megmutatta, ami kijött aznap éjjel, és elvitt egy testet, aztán másnap reggel az egészet visszavonta, amikor kiderült, hogy a test a Haiti Szenzáció testvéréé, El Hajié volt, aki áttért az iszlám hitre, amivel összetörte az anyja szívét, majd szívroham vitte el rögtön az első nap, amikor buszvezetőként kezdett dolgozni a helyi járaton – miután három évig hiába kilincselt a Transitnál sofőrállásért. Szép kis pláne.

Ettől függetlenül Sportzakón ott virított a halál bélyege. Az Öt Cél Baptista Gyülekezetben – ahol diakónus volt, valamint a 47. Brooklyni Jávorszarvas Páholy Nagy Testvérisége nevű szervezet Öt Cél káptalanjának elnöke, ami tetemes 16 dollár 75 centért (évente, csak postautalványon legyenek szíves) az Öt Cél főmuftijainak garanciájával azt ígérte, hogy „búcsúszertartást rendez minden Brooklyni Jávorszarvas Páholy-tagnak, természetesen önköltségen”, és Sportzakó lesz az egyik tiszteletbeli koporsóvivő – még a vidámabb lelkek is a halálát jósolták. „Sportzakó beteg ember”, jelentette ki Veronica Gee nővér az Öt Célban ünnepélyesen.

Igaza volt. Hetvenegy éves korára Sportzakó szinte az ember által ismert összes kórt összeszedte. Volt köszvénye. Aranyere. Reumás ízületi gyulladása, ami úgy megnyomorította a hátát, hogy borús napokon olyan görnyedten bicegett, akár egy púpos. A bal karján citrom nagyságú ciszta dudorodott, az ágyékán meg narancs nagyságú sérv. Amikor a sérv grépfrút nagyságúra nőtt, az orvosok műtétet javasoltak. Sportzakó nem hallgatott rájuk, így egy kedves szociális munkás a helyi egészségklinikán előjegyezte az ember által ismert összes alternatív terápiára: akupunktúra, mágnesterápia, gyógyfüvek, holisztikus gyógyítás, piócák, járásvizsgálat és genetikailag módosított gyógynövények. Egyik sem használt.

Az egészsége minden kudarccal tovább romlott, a haláljóslatok pedig egyre gyakoribbak és fenyegetőbbek lettek. Mégsem váltak valóra. Ugyanis, bár ezt a Cause Házak lakói nem tudhatták, Cuffy Jasper Lambkin – ez volt Sportzakó polgári neve – halálát már jóval azelőtt megjövendölték, hogy megérkezett a telepre. Amikor hetvenegy évvel ezelőtt életre pofozták a dél-karolinai Possum Pointban, a bába, aki világra segítette, elszörnyedve látta, hogy egy madár berepül a nyitott ablakon, a baba feje felett lebeg, majd újra kirepül. Rossz ómen. „Idióta lesz”, jelentette ki, azzal a gyereket az anyának adta, majd eltűnt, Washington D. C.-be költözött, ahol hozzáment egy vízvezeték-szerelőhöz, és soha többet nem segített világra gyereket.

Balszerencse követte a babát, amerre csak ment. Cuffy baba elkapta a kólikát, a tífuszt, a kanyarót, a mumpszot, a skarlátot. Kétévesen lenyelt mindent: üveggolyót, követ, földet, kanalat, és egyszer beszorult a fülébe egy merőkanál, amit egy orvosnak kellett eltávolítani az egyetemi kórházban Columbiában. Háromévesen, amikor egy fiatal helyi lelkész elment megáldani, a kis Cuffy zöld trutymót öklendezett a tiszta, fehér ingére. A lelkész kijelentette: „Rátette az ördög a tenyerét”, és elköltözött Chicagóba, ahol levetette a papi gallért, és Tampa Red néven bluesénekes lett, felvette Az ördög tenyere című dalt, ami gigasláger lett, majd névtelenül-nincstelenül elpatkolt, és a zenetörténelemben vált halhatatlanná, zenei kutatások és főiskolai rock and roll kurzusok ápolták az emlékét szerte a világon, fehér írók és zenei értelmiségiek bálványozták a klasszikus bluesslágeréért, amin felépült a negyvenmillió dolláros Gospel Stan Music Publishing-birodalom, amiből sem ő, sem Sportzakó nem látott soha egy huncut centet sem.

Az ötéves Sportzakó odamászott egy tükörhöz, és leköpte a tükörképét, ez pedig egyértelműen az ördög hívójele, aminek eredményeképp kilencéves koráig nem nőttek ki a hátsó fogai. Pedig az anyja mindent megpróbált, hogy kicsalogassa azokat a fogakat. Kiásott egy vakondot, levágta a lábát, majd nyakláncként a kicsi nyakába akasztotta. Friss nyúlagyat dörgölt a gyerek ínyére. Kígyócsörgőt, disznófarkat és végül még aligátorfogat is dugott a fiú zsebébe, mindhiába. Hozott egy kutyát, hogy rácsorgassa a nyálát a fiúra, ami biztos gyógymód, a kutya azonban megharapta a gyereket, és elszaladt. Végül hívott egy vén vajákos asszonyt a Sea Islandsről, aki vágott egy zöld bokorágat, megmondta az ágnak Cuffy igazi nevét, majd egy zsákban fejjel lefelé felakasztotta a szoba sarkába. Amikor elment, azzal ment el: „Nyolc hónapig ne mondja ki az igazi nevét.” Az anyja megfogadta, és Sportzakónak szólította; ezt a szót akkor hallotta, amikor gyapotot szedett a Barnwell megyei J. C. Yancy farmján – az egyik fehér felügyelő mondta a fényes, új, zöld-fehér kockás kabátjára, amit nagy büszkén felvett aznap délután, amikor megvásárolta, nagyon fess volt benne lóháton, az ölében a vadászpuskával az erős, déli verőfényben, ahogy a nyeregben szundikált a gyapotsor végén, miközben a színes bőrű munkások lopva nevettek, a többi felügyelő meg vihogott. Nyolc hónappal később az anyja arra ébredt, hogy a tízéves Sportzakó szájában kinőtt az összes hátsó fog. Izgatottan megkereste a vajákos asszonyt, aki eljött, megvizsgálta Cuffy száját, és azt mondta, „Több foga lesz, mint egy aligátornak”, mire az anyja boldogan megpaskolta a fia fejét, lefeküdt hunyni egyet, és ki is hunyt benne az élet.

A fiú sosem heverte ki az anyja halálát. A szívében lüktető fájdalom dinnye nagyságúra duzzadt. Ám a vajákos asszonynak igaza volt. Annyi foga nőtt, hogy két embernek is elég lett volna. Olyan szertelenül bújtak ki, mint a vadvirágok. Kis őrlőfog, zápfog, nagy dupla agyarak, elöl széles fogak, hátul keskenyek. Túl sok is lett belőlük, nem bírta el az ínye, ki kellett húzni párat, amit a Dél-karolinai Egyetemen kötelességtudóan el is végeztek az elragadtatott fehér fogorvos-tanhallgatók, akiknek nagyon kellett a páciens, hogy megszerezzék a diplomájukat, ezért aztán nagy becsben tartották Sportzakót, a foghúzásért finom muffint és kis üveg whiskyt adtak neki fizetség gyanánt, ugyanis a gyerek addigra felfedezte az alkohol varázsát, részben mert azzal ünnepelte az apja meg a mostohaanyja házasságát, mivel utóbbi gyakran javasolta neki, hogy menjen el játszani a 258 mérföldre fekvő Sassafras-hegyre, és ugorjon le a tetejéről. Tizennégy évesen részeges volt és egy fogorvoshallgató álma. Tizenöt éves korára felfedezte magának az orvosi egyetem is, ugyanis elkezdték megrohamozni az első betegségek. Tizennyolc évesen a nyirokcsomóit vérmérgezés duzzasztotta üveggolyó nagyságúra. Megjelent a kanyaró meg egy rakás más betegség, amik megszimatolták a halálra jelölt balek vörös húsának szagát, és meglátogatták a testét egy körre: skarlát, vérbetegség, akut vírusfertőzés, tüdőembólia. Húszévesen megkörnyékezte a lupusz, aztán lelépett. Huszonkilenc éves korában egy öszvér megrúgta, és szétroncsolta a jobb szemgödrét, ami miatt hónapokig botladozott. Harmincegy évesen egy keresztfűrész levitte a bal hüvelykujját. Az elragadtatott orvostanhallgatók az egyetemen hetvennégy öltéssel varrták vissza, majd összedobták a pénzt, és vettek neki egy használt láncfűrészt ajándékba, amivel aztán levágta a jobb nagylábujját is. Azt harminchét öltéssel varrták vissza, aminek eredményeképpen két hallgató is segédorvosi állást szerzett elismert északkeleti kórházakban, és elég pénzt küldtek neki, hogy vegyen egy második öszvért meg egy vadászkést, amivel aztán egy nyúl megnyúzása közben véletlenül felvágta az ütőerét. Akkor elvesztette az eszméletét és majdnem az életét is, de gyorsan kórházba vitték, ahol három percig feküdt holtan a műtőasztalon, ám amikor egy sebészorvos-gyakornok tűt szúrt a nagylábujjába, magához tért, és káromkodva felült. Ötvenegy éves korában a kanyaró visszatért még egy utolsó lumpolásra, aztán lelépett. És akkor Cuffy Jasper Lambkin, akit az anyja átkeresztelt Sportzakóra és akit mindenki szeretett és csodált Possum Pointban, kivéve a jólétéért felelős két embert, a mostohaanyját meg az apját, Dél-Karolina állam hálás orvostanhallgatóinak könyörgésére fittyet hányva New York Citybe költözött, ahol csatlakozott a feleségéhez, gyerekkori szerelméhez, Hettie Purvishez, aki már előtte odaköltözött és előkészítette a terepet, mivel állást kapott szolgálóként egy jóravaló fehér családnál Brooklynban.

Sportzakó 1949-ben érkezett meg a Cause-telepre vért köpve, ronda fekete slejmet harákolva és házilag kotyvasztott Evercleart vedelve, amiről később Rufus közkedvelt King Kongjára váltott, és az szépen tartósította is a hatvanas éveinek derekáig, mikor is elkezdődtek a műtétek. Az orvosok apránként szétcincálták. Előbb az egyik tüdő. Aztán egy lábujj, majd még egy, utána pedig a szokásos műtétek: mandula, hólyag, lép és két vese. Közben végig vedelt, amíg bele nem fájdult a golyója, és gürcölt, mint egy rabszolga, ugyanis Sportzakó ezermester volt. Meg tudott javítani bármit, ami járt, mozgott vagy nőtt. Nem volt olyan kazán, tévé, ablak vagy autó, amit nem tudott volna helyrepofozni. Sőt, vidéki gyerekként Sportzakó értett a legjobban a kertészkedéshez az egész Cause-telepen. Meghitt barátságban állt mindennel, ami nőtt: paradicsom, gyógynövény, vajbab, pitypang, bogáncs, saspáfrány, vadmuskátli. Nem volt olyan növény, amit ne tudott volna kicsalogatni a rejtekhelyéről, olyan mag, amit ne tudott volna kiédesgetni a napfényre, olyan állat, amit ne tudott volna magához hívni vagy cselekvésre bírni egy laza mosollyal és a barátságos, de erős kezével. Sportzakó két lábon járó zseni volt, emberi katasztrófa, tökfej, orvosi csoda és a legnagyszerűbb baseballbíró, akit a Cause Házak valaha látott, és persze a Cause Házak Fiú Baseballcsapat alapítója és edzője. A telep lakói számára bámulatos ezermester volt: őt hívtad, amikor a macskád szőrébe beleragadt egy kis kaki, mert Sportzakó igazi vidéki volt, és semmi nem téríthette el Isten jó céljától. Vagy ha a vendégprédikátor, akinek diabétesze volt, és 200 kilót nyomott, túl sok szalonnát és csirkecombot vett magához a templomi vacsorán, és a gyülekezetnek kellett egy erős ember, aki felsegíti azt a hatalmas pótkocsitestet a vécéről, és kikíséri a buszhoz, ami visszaviszi Bronxba, hogy bezárhassák végre a nyavalyás templomot, és hazamehessenek – Sportzakó volt a te embered. Neki nem volt túl kis feladat, túl nagy csoda, túl nagy bűz. Így aztán amikor látták valami elvégzendő munka felé tántorogni a téren, a lakók azt dörmögték egymásnak, „Az a bolond egy csoda”, közben magukban meg titokban azt mondták, „Minden rendben a világban”.

De mindenki egyetértett, hogy mindez megváltozott, amikor lelőtte Deems Clemenst.

Clemens a színesek új fajtájához tartozott a telepen. Nem csóró színes fiú volt délről, Puerto Ricóból vagy Barbadosról, aki üres zsebbel, egy bibliával és egy álommal érkezett New Yorkba. Nem alázta meg gyapotszedés Észak-Karolinában vagy a cukornádvágás San Juanban. Nem egy szegény helyről jött New York Citybe, onnan, ahol a gyerekek mezítláb szaladgálnak és csirkecsontot meg teknőslevest esznek, tíz centtel a zsebükben bicegnek be New Yorkba, és majd kibújnak a bőrükből a tiszta házak, üres vécék és rendszeres szemétszállítás kilátásaitól, reménykedve egy kényelmes városi állásban, ne adj’ isten, oktatásban a derék fehér emberek jóvoltából. Deems leszarta a fehéreket, a tanulást, a cukornádat, a gyapotot, de még a baseballt is, amiben pedig valaha remekelt. A régi dolgok neki fityfenét se jelentettek. Ő a Cause gyereke volt, fiatal, okos és egy rahedli pénzt keresett azzal, hogy olyan mennyiségben adott el drogot, amit még nem láttak a telepen. Voltak barátai és kapcsolatai fontos helyeken Kelet-New Yorktól egész a queensi Far Rockawayig, és ha akadt olyan hülye a telepen, aki beszólt neki, azt csúnyán helybenhagyták, vagy eltemették egy urnában az egyik sikátorban.

Sportzakónak most tényleg elfogyott a szerencséje, ebben mindenki egyetértett. Most már tényleg halott ember.

3
Kormos

Tizenhat szemtanú volt a téren, amikor Sportzakó aláírta a saját halálos ítéletét. Egy arra járó Jehova tanúja, három kismama babakocsival, Miss Izi az Államiságot Puerto Ricónak Társaságtól, egy beépített zsaru, hét drogvásárló és hárman az Öt Cél gyülekezetből, akik röplapokat osztogattak a gyülekezet közelgő Baráti és Családi Napjáról, amikor Sportzakó diakónus elmondja majd élete első prédikációját. Egyikük sem kotyogott el egy szót sem a lövöldözésről a zsaruknak, még az álruhás zsaru sem, egy huszonkét éves nyomozó a Hetvenhatos körzetből, Jethro „Kormos” Hardman, az első fekete nyomozó a Cause Házak történetében.

Kormos hét hónapja nyomozott Deems Clemens után. Ez volt az első beépített megbízása, és amit kiderített, az enyhén szólva sem nyugtatta meg. Megtudta, hogy Clemens egy olyan droghálózat alacsonyan lógó gyümölcse, ami felnyúlik egész Joe Peckig, Brooklyn egyik nagypályás olasz bűnözőjéig, akinek erőszakos szindikátusától az összes járőrt kirázta a hideg a Hetvenhatos körzetben, aki valamire is becsülte az életét. Pecknek voltak összeköttetései: a kapitányságon, a brooklyni városházán és a Gorvino maffiacsaládban is, olyan emberei, akik negyed dollárért kibeleznek egy zsarut, és meg is ússzák. A régi társa előre figyelmeztette Peckre, egy idősebb ír őrmester, Kevin „Kumpi” Mullen, egy becsületes zsaru, aki nemrég tért vissza a kerületbe, miután egy időre Queensbe száműzték a rettenetes szokása miatt, hogy tényleg le akarja csukni a rosszfiúkat. A nyomozóból járőrőrmesterré lefokozott Kumpi egyik délután beugrott a kerületi kapitányságra, hogy ránézzen korábbi istápoltjára, mivel hallotta, hogy Kormos önként jelentkezett beépített embernek a Cause-telepre.

– Minek kockáztatod a bőrödet? – kérdezte Kumpi.

– Utat török, Kumpi – jelentette ki Kormos büszkén. – Szeretek első lenni. Én voltam az első néger, aki harsonán játszott a PS 29 általános iskolában. Aztán az első néger a 219. középiskolában, aki belépett a matekklubba. Most meg az első nyomozó a Cause-telepen. Ez egy új világ, Kumpi. Úttörő vagyok.

– Idióta vagy, az – felelte Kumpi. A Hetvenhatos előtt ácsorogtak. Kumpi őrmester-egyenruhában a járőrkocsija lökhárítójának támaszkodott, és a fejét ingatta. – Szállj ki. Túl nagy pálya az neked.

– Most szálltam csak be, Kumpi. Nincs gond.

– Nem érted a helyzetet.

– Csak apróságok, Kumpi. Átverés. Ékszer. Lopás. Egy kis narkó.

– Kicsi? Mi a fedősztorid?

– Gondnok leszek, aki rászokott a drogra. Az első huszonhárom év alatti fekete gondnok a telepen!

Kumpi a fejét csóválta: – Drogról beszélünk.

– És akkor?

– Képzelj el egy lovat – mondta Kumpi. – Most egy legyet a ló hátán. Na, az vagy te.

– Ez egy lehetőség, Kumpi. A testületnek kellenek néger beépített zsaruk.

– Így adta be neked a hadnagy?

– Pontosan ezekkel a szavakkal. Miért kötözködsz, haver? Te is voltál beépített.

– Húsz évvel ezelőtt. – Kumpi sóhajtott. Megéhezett. Közelgett az ebédidő, és gondolatban már azt próbálta eldönteni, hogy birkapörköltet egyen, vagy szalonnás pörköltet krumplival, amit imádott. A krumpliról kapta a becenevét is, a nagyanyjától, mert totyogó korában nem tudta kimondani, hogy „krumpli”.

– Akkoriban a beépített munka főleg papírmunkát jelentett – mondta. – Lóverseny. Betörés. Most meg heroin. Kokain. Rahedli pénz van benne. Istennek hála az én időmben az itteni olaszok nem szerették a drogot.

– Joe Peckre gondolsz? Vagy Elefántra? – kérdezte Kormos, és igyekezett leplezni az izgalmát.

Kumpi a homlokát ráncolta, majd a kapitányság épülete felé sandított, hogy nincs-e valaki hallótávolságon belül. – Mindkettőnek vannak besúgói odabent. Nagy ívben kerüld őket. Peck eszelős. Szerintem a saját emberei fogják kicsinálni. Az Elefánt meg… – Vállat vont. – Ő régimódi. Fuvarozás, építkezés, raktározás. Érted, csempész. A kikötőből szállít cuccokat. Cigarettát, autógumit, ilyesmit. Ő nem utazik drogban. Rohadt jó kertész.

Kormos Kumpira hunyorgott, aki mintha elrévedt volna.

– Fura madár az az Elefánt – merengett. – Azt hinnéd, hogy vasútmodelleket vagy játék hajókat gyűjt. Az udvara olyan, mint egy virágkiállítás.

– Talán azért termeszt virágot, hogy elrejtse a marihuánanövényeket – vélte Kormos. – Ami illegális.

Kumpi megszívta a fogát, és bosszús pillantást vetett rá. – Azt hittem, képregényeket rajzolgatsz.

– Csinálom is, öregem. Állandóan rajzolok.

– Akkor vedd vissza az egyenruhát, és esténként inkább rajzolj. Első akarsz lenni valamiben? Legyél az első néger zsaru, aki elég okos elfelejteni a Dick Tracy-baromságot, és egy darabban nyugdíjba menni.

– Ki az a Dick Tracy? – kérdezte Kormos.

– És még te olvasol képregényeket?

Kormos vállat vont.

Kumpi horkantott. – Szállj ki. Ne légy hülye.

És Kormos meg is próbált kiszállni. Szóba hozta a dolgot a hadnagy előtt, aki azonban meg se hallotta. A Hetvenhatos körzet, ahová Kormos csak nemrég került nyomozóként, lezüllesztett csatatér volt. A kapitány az ideje zömét megbeszéléseken töltötte Manhattanben. A fehér zsaruk nem bíztak benne. Az a pár fekete zsaru megérezte az ambícióját, és rettegett, hogy átvezénylik Kelet-New Yorkba – amit földi pokolnak tartottak –, hát nagy ívben kerülte. A legtöbben csak a hétvégi horgászatról beszélgettek. A papírmunka brutálisan sok volt: egy bolti tolvaj letartóztatásáról szóló jelentést tizenkét példányban kellett leadni. A tűzszerészek egész nap kártyáztak. Kormos csak Kumpiban bízott, de az ötvenkilenc éves Kumpi, akit olyasmiért fokoztak le, amiről nem beszélt, fél lábbal már az ajtón kívül érezte magát. Úgy tervezte, hogy egy éven belül nyugdíjba megy.

– Kiszállok, ha lenyomtam egy évet – mondta Kormos. – Akkor elmondhatom, hogy úttörő vagyok ebben is.

– Jól van, Custer tábornok. Ha balul sül el, én hívom fel anyukádat.

– Ne már, Kumpi, felnőtt férfi vagyok.

– Custer is az volt.

✻

A lövés napján Kormos a Lakhatási Hatóság kék gondnoki egyenruhájában állt a téren a seprűre támaszkodva, és éppen arról ábrándozott, hogy beáll dolgozni az unokatestvére ruhatisztítójába, és az első néger lesz, aki feltalál egy új inggőzölőt, amikor meglátta, hogy Sportzakó kitántorog a 9-es épület félhomályos halljából a rongyos sportzakójában meg a gyűrött nadrágjában, és elindul Clemens felé, aki a zászlórúdnál ült a bandájával meg a vásárlóival, talán tízlépésnyire onnan, ahol Kormos állt.

Kormos látta, hogy Sportzakó mosolyog, ami nem volt szokatlan. Eleget látta már a vén bolondot, ahogy magában beszél meg vigyorog. Nézte, ahogy Sportzakó egy pillanatra megáll a zsúfolt téren, felveszi egy ütőjátékos pózát, képzeletben odacsap egy eldobott labdára, majd kiegyenesedik, nyújtózkodik, aztán billegve újra megindul. Kormos kuncogott, és éppen el akart fordulni, amikor látta, vagy azt hitte, hogy látja, ahogy az öregember előhúz egy nagy, rozsdás pisztolyt a kabátja bal zsebéből, és átteszi a jobb zsebébe.

Kormos tehetetlenül nézett körül. Kumpi erre mondta, hogy „helyzet van”. A megbízatása eddig elég simán ment. Párszor drogot venni. Megjegyezni infókat. Azonosítani ezt. Megérteni azt. Megismerni a terepet. Kideríteni, merre vezetnek tovább a pókháló szálai: kiderült, hogy egy Bunch nevű szállítóhoz Bed-Stuyban, akihez az egyik közrettegésnek örvendő behajtóján, Earlen keresztül lehetett eljutni, ő osztotta szét az anyagot és szedte be a pénzt. Kormos ennyit tudott meg. Hallott egy gyilkosról, egy Harold nevű bérgyilkosról, aki olyan iszonyatos, hogy a nevét is féltek kimondani, még maga Deems is. Kormos remélte, hogy nem fog összeakadni vele. Egyelőre nem tengett benne túl az önbizalom a megbízatással kapcsolatban. Amikor csak beszámolt a hadnagynak, az közömbösen hallgatta. „Jól van, jól van”, csak ennyit mondott. Kormos tisztában volt vele, hogy a hadnagy előléptetésre pályázik, és fél lábbal már kint van, mint ahogy a Hetvenhatos legtöbb parancsnoka is. Kumpitól és pár rendes, idősebb nyomozótól eltekintve magára volt utalva, nem kapott útmutatást vagy támogatást, így aztán nyugton maradt, és olyan lazán vette a dolgot, ahogy Kumpi tanácsolta neki. Se razzia. Se letartóztatás. Se megjegyzés. Se semmi. Csak figyelj. Kumpi ezt mondta.

De ez… ez most más volt. Az öregnél fegyver van. Mit csinálna Kumpi a helyében?

Kormos körbepásztázott. Mindenhol emberek voltak. Közelgett a dél, de a környékbeli pletykafészkek, akik minden reggel a zászlórúd melletti padon kortyolgatták a kávéjukat, és tisztelegtek a zászlónak, még mindig ott kotlottak. Most figyelt fel rá, hogy különös fegyverszünet alakult ki Deems drogbandája és az öregek között, akik minden reggel kivonultak pletykálni és viccesen sértegetni egymást. Fél tizenkettő és dél között a két csoport rövid ideig megosztozott a zászlórúd körüli területen. Deems a rúd egyik felén álló padon dolgozott, a vének meg a másikon gyűltek össze, és a világ hanyatlásáról dörmögtek, amibe Deems is beletartozott.

– Baseballütővel verném be a fejit, ha az én fiam volna – hallotta egyszer Kormos Veronica Gee nővér szájából. Popó hozzátette: – Eltörném a lábát, de ezért csak nem érdemes félbeszakítanom az imát. – Forró Kolbász is letette a garast: – Egyszer majd lecsapom a két kis csüngőjét. Amikor nem leszek benyomva.

Deems rájuk se hederített, a minimumon tartotta a forgalmat, amíg az öregek le nem léptek, későbbre halasztva a civakodást, kakaskodást, káromkodást, kemény vitákat, sőt verekedést. Délelőtt a tér biztonságos volt.

Mostanáig, gondolta Kormos.

Az órájára nézett. 11:55. Pár vén trotty már szedelőzködött a padon, de az öregember a pisztollyal még mindig közeledett, olyan ötven lépésre lehetett, keze a pisztolyt rejtő zsebben. Kormos szája kiszáradt, ahogy nézte, hogy az öreg piás ötlépésenként megáll, és meglenget egy képzeletbeli baseballütőt, majd előredőlve újra megindul, ráérősen, magában beszélve: – Nincsen rád időm, asszony… Ma nincs! Ma amúgy se vagy önmagad. Ami csak a javadra válik!

Kormos hitetlenkedve figyelte, hogy Sportzakó már csak negyven lépésre van. Majd harmincra. Majd huszonötre, és magában beszélve kitartóan battyog Deems felé.

Húsz lépésnél az öreg abbahagyta a motyogást, de ment tovább.

Kormos nem tudott parancsolni magának. Alapos kiképzést kapott. Leguggolt, és már épp előkapta a bokájára csatolt rövid csövű.38-asát, aztán az utolsó pillanatban megtorpant. A bokára csatolt fegyver lebuktatná. Ordítana róla, hogy zsaru. Úgyhogy felállt, és lassan elindult, és miközben az öregember megkerülte a Deemst körülvevő tömeget, ő a lehető leglazábban a zászlórúd széles, kör alakú talapzatához ment, nekitámasztotta a seprűt, nyújtózott egyet és ásítást mímelt. Az öregek padja felé pillantott, és riadtan látta, hogy párat még mindig ott esz a rosseb.

Nevetgéltek, viccelődtek, ráérősen tápászkodtak és búcsúzkodtak. Ketten Deems bandájára pillantottak, akik örömmel ignorálták az öregeket a szemközti padon, és csak Deemsre figyeltek, akár a királyukat körülvevő fiatal katonák. Az egyik fiú egy papírzacskót adott a vezérének, Deemsnek. Az kinyitotta, kivett belőle egy óriási szendvicset, és kicsomagolta. Kormos onnan is érezte, hogy tonhalas. Az öregekre pillantott.

Nyomás.

Végre az utolsó is feltápászkodott. Kormos megkönnyebbülten látta, hogy Forró Kolbász fogja a hatalmas kávéstermoszát, Popó meg a papírpoharakat, és elindulnak. Már csak ketten maradtak: Miss Izi és Gee nővér. Gee nővér állt fel előbb röplapokkal a kezében, és elcsoszogott. Csak Miss Izi maradt, ez a nagydarab, világos bőrű, fényes fekete hajú Puerto Ricó-i nő, akinek harsány nevetése követte Gee nővért. Éles hangja a táblán sikító krétára emlékeztetett.

Húzz már el, gondolta Kormos. Nyomás!

Az idősebb Puerto Ricó-i nő figyelte a távolodó Gee nővért, megdörgölte az orrát, megvakarta a hónalját, az időközben Deems köré gyűlt drogosokra bámult, mondott valamit spanyolul Deems felé, amit Kormos szitkozódásnak gondolt, aztán végre-valahára elballagott.

Az öregember azonban egyre közeledett. Tíz lépés. Rámosolygott Kormosra, ahogy piabűzt árasztva elsuhant mellette, majd benyomult a Clemenst körülvevő heroinosok gyűrűjébe, és eltűnt Kormos szeme elől az ideges drogosok válla mögött, akik az aznapi első adagért tülekedtek.

Kormos félelme pánikba csapott át. Mi a faszt képzel a vén bolond? Szét fogják tépni.

Rémülten, zakatoló szívvel várta a durranást.

Semmi. A kör nem szakadt szét. A fiúk szokás szerint lökdösődve, viccelődve, egymást ugratva állták körül Deemst.

Kormos felkapta a zászlórúd talapzatának támasztott seprűt, és a fiúk felé tolta, próbált közömbösnek tűnni, mint aki szórakozottan söpröget, felkapott némi szemetet, tudta, hogy az általában óvatos Deems nem fog törődni vele, hiszen ő maga is a vásárlója. Ahogy közeledett a csoporthoz, megállt megkötni a cipőfűzőjét, közben lefektette a seprűt a földre. Ebből a szögből, földközelből, alig tíz lépésről, átlátott a testek között, egyenesen be a kör közepébe. Deems a pad háttámláján ült, és a szendvicsét majszolta. Az egyik fiúval beszélt, mindketten nevettek. Egyikük se vette észre a föléjük tornyosuló Sportzakót.

– Deems? – szólalt meg az öreg.

Clemens felnézett. Meglepődött az előtte imbolygó részeg láttán.

– Sportzakó! Helló, öregem! – Beleharapott a tonhalas szendvicsbe, amiből csöpögött a majonéz meg a paradicsomlé. Sportzakó közelében mindig feszengett. Nem az öregember piálása, handabandázása vagy a drogok miatti szentbeszéde zavarta. Inkább a nem is olyan távoli emlék, amikor Sportzakóval dobáltak a baseballpályán meleg tavaszi délutánokon; Sportzakó tanította meg rá, hogyan lehet 350-ről megpördülve a hazai bázisra bombázni a labdát. Sportzakó tanította meg rendesen dobni: a hátsó lábára nehezedni a lendülethez, kinyújtani a karját, rendesen megragadni a labdát a csavart labdához, és a lábával követni a mozdulatot, hogy az összes súlyát és erejét átvigye a labdára. Sportzakó csinált belőle baseballsztárt. Irigyelték is a fehér fiúk a John Jay középiskola baseballcsapatában, ámulva nézték a főiskolai tehetségkutatókat, akik testi épségüket kockáztatva kimerészkedtek a koszos-büdös Cause Házak pályájára, hogy őt dobni lássák. De az egy másik kor volt, ő még kisfiú volt, és a nagyapja még élt. Most már férfi, tizenkilenc éves; férfi, akinek pénz kell. Sportzakó meg csak nyűg.

– Mér nem játszol, Deems? – kérdezte Sportzakó.

– Mit? – kérdezett vissza Deems rágás közben.

– Mégis mit. Baseballt – mondta Sportzakó imbolyogva.

– Nagyobb pályán játszok én már, Sportzakó – kacsintott az embereire Deems, és beleharapott a szendvicsbe. A fiúk röhögtek. Deems harapott még egyet, alig nézett Sportzakóra, a csöpögő szendvics érdekelte, Sportzakó meg csak bámulta bambán pislogva.

– A baseballnál nincs nagyobb dolog, Deems. Én már csak tudom. Én vagyok a főmufti errefelé a baseballban.

– Az biztos, Sportzakó. Te vagy a főnök.

– A legjobb bíró, akit a telep valaha látott – mondta az imbolygó Sportzakó büszkén. – Én hozom a sajtot. Nem Péter. Nem Pál. Nem Jézus. Én. Én hozom a sajtot. És nem adtam felmentést a játék alól, érted, Deems Clemens? Mer ahhoz értesz a legjobban. Akkor mér nem játszol?

Clemens a hatalmas szendvicset markolva kuncogott: – Hagyjál má, Sportzakó.

– Nem feleltél. Én tanítottalak Isten igéjére, fiam. Én tanítottalak a vasárnapi iskolába. Én tanítottalak a játékra.

Deems mosolya eltűnt. Barna szemében kialudt a meleg izzás; tekintete sötét és üres lett. Nem volt hangulata az öreg baromságaihoz. A szendvicset markoló hosszú, sötét ujjai megfeszültek, kipréselték a fehér majonézt meg a paradicsom levét, ami lefolyt a tenyerébe. – Húzz el, Sportzakó – mondta. Lenyalta az ujjait, megint beleharapott a szendvicsbe, és valami vicceset súgott a mellette ülő fiúnak, amin mindketten vihogtak.

Abban a pillanatban Sportzakó hátralépett, és nyugodtan a zsebébe nyúlt.

A pár lépésre guggoló Kormos, kezében a cipőfűzővel, látta a mozdulatot, és kimondta a szavakat, amik megmentették Deems életét. Felüvöltött: – Stukkere van!

Clemens tonhalas szendviccsel teli szájjal ösztönösen Kormos irányába fordult.

Sportzakó abban a pillanatban lőtt.

A Deems homlokára irányzott lövés célt tévesztett, és a golyó a fülét érte, letépte, majd a kövezeten koppant mögötte. De a lövés ereje mintha levitte volna Deems fejét. Hanyattlökte a pad támlájáról, a tonhalas szendvics hátracsúszott a szájában, és megakadt a torkán.

Háttal zuhant a betonra, párat köhögött, majd a hasára fordult és fuldokolni kezdett, kétségbeesetten próbált négykézlábra állni, miközben a döbbent fiúk szétspricceltek, és a téren káosz támadt, röplapok hulltak a földre, kismamák tolták futva a babakocsikat, egy kerekesszékes gurult el sebesen, emberek rohantak bevásárlókocsival vagy ejtették el rémülten a szatyraikat, gyalogosok menekültek pánikba esve a repdeső röplapok között, amik mindent beterítettek.

Sportzakó megint Deemsre szegezte az ócska pisztolyt, de amikor meglátta a négykézláb fuldokló fiút, meggondolta magát. Hirtelen összezavarodott. Éjjel Hettie-ről álmodott, aki nagy vörös parókában üvöltözött vele a sajt miatt, most meg Deems felett állt, az a nyavalyás izé a kezében valahogy elsült, és Deems négykézláb állt előtte a földön, és levegőért kapkodott. Ahogy nézte, Sportzakó megvilágosodott.

Senkinek nem szabadna négykézláb meghalni, gondolta Sportzakó.

Amilyen gyorsan csak bírt, odatámolygott a padhoz, rámászott Deemsre, és a pisztollyal a kezében alkalmazta rajta a Heimlich-fogást. – Egy fiatal tacskótól tanultam Dél-Karolinában – nyögte büszkén. – Fehér fickó. Orvos lett belüle.

Az összhatás a térről, a közeli utcából és a térre néző összesen 350 ablakból nem volt éppen hízelgő. Távolról úgy látszott, hogy egy öregember kutyapózban keféli Deems Clemenst, a gonosz drogbárót, ráadásul pont Sportzakó az, aki a régi sportzakójában és puhakalapjában ugrál Deemsen.

– Jól megbaszta – mondta Miss Izi később, amikor leírta a jelenetet az Államiságot Puerto Ricónak Társaság tagjainak. A társaságot rajta kívül ketten alkották, Eleanora Soto és Angela Negron, ők viszont borzasztóan élvezték a történetet, főleg azt a részt, amikor Deems kiköpte a szendvicsdarabot, ami Miss Izi szerint úgy nézett ki, mint a volt férje, Joaquin két apró fehér golyója, miután forró olívaolajat öntött rájuk, mert a férfit Emelia unokatestvére karjaiban horkolva találta, aki Aguadillából érkezett látogatóba.

A kefélés nem tartott sokáig. Deemsnek mindenhol voltak őrszemei, a térre néző négy épület tetején is, és végre akcióba léptek. A 9-es és 34-es épület tetejére állított őrszemek a lépcső felé iramodtak, közben Deems két dílere, akik a lövéskor elfutottak, összekanalazták a szétfröccsent bátorságukat, és Sportzakó felé indultak. Sportzakó ugyan még részeg volt, de meglátta őket. Elengedte Deemst, és gyorsan feléjük lendítette a .38-as csövét. A két fiú megint elfutott, ezúttal végleg, eltűnt a közeli 34-es épület alagsorában.

Sportzakó utánuk nézett. Megint összezavarodott. A fegyverrel a kezében Kormos felé fordult, aki pár lépésre volt, dermedten állt, egyik kezében a seprűvel.

Kormos rémülten bámulta az öreget, aki hunyorgott a délutáni fényben, ugyanis közben magasra emelkedett a nap. Találkozott a tekintetük, és Kormos úgy érezte, hogy az óceánba bámul. Az öreg tekintete mélyreható, közönyös és nyugodt volt, és Kormos hirtelen mintha a békés tengeren lebegett volna, miközben körülötte hatalmas hullámok kavarogtak, ágaskodtak, csapkodták a vizet. Hirtelen megvilágosodott. Egyformák vagyunk, gondolta Kormos. Mindketten csapdába estünk.

– Én vittem a sajtot – mondta az öreg diakónus nyugodtan, miközben mögüle Deems nyögése hallatszott. – Érted? Én vittem a sajtot.

– Maga vitte a sajtot – mondta Kormos.

De az öreg nem hallotta. Már sarkon fordult, zsebre tette a fegyvert, és szaporán a háza felé bicegett. Aztán mégsem a bejárathoz ment, hanem elkanyarodott, letotyogott az oldalsó rámpán, ami az alagsori kazánházba vezetett.

A félelemtől dermedt Kormos utánanézett, majd a szeme sarkából járőrkocsi villogóját vette észre, ami a tér utcai szélén száguldott, úgy egy háztömbnyire. A járőrautó csúszva fékezett, tolatott, majd a járdán egyenesen feléje indult. Kormos megkönnyebbült, ahogy a kocsi a menekülő gyalogosok között lavírozott, a sofőr rá-ráfékezett, balra rántotta a kormányt, majd jobbra, hogy kikerülje a pánikba esett bámészkodókat. A kocsi mögött Kormos még két járőrautót látott. Úgy megkönnyebbült, mintha hatalmasat vizelt volna, amivel kiment az életereje utolsó cseppje is.

Még egyszer az öreg után nézett, akinek a feje éppen eltűnt a 9-es épület alagsori rámpáján, aztán érezte, hogy a teste felenged, és végre képes lett cselekedni. Leejtette a seprűt, átugrott a padon Clemens felé, pont, amikor hallotta, hogy a járőrautó csikorogva fékez mögötte. Ahogy Clemens fölé hajolt, egy rendőr rákiabált, hogy ne mozduljon, álljon fel, és tegye fel a kezét.

Miközben engedelmeskedett, Kormos azt mondta magában: Nem csinálom tovább. Végeztem.

– Ne mozdulj! Ne fordulj meg!

Két kéz ragadta meg hátulról, és leszorította a karját. Az arcát a járőrautó motorháztetejére nyomták. Érezte, ahogy bilincset kattintanak a csuklójára. Füle a motorháztetőhöz préselődött, ebből a szögből látta a teret, ami pár perce még zsúfolt volt, akár egy pályaudvar, most meg teljesen kihalt. A zsaru azért támaszkodott fél kézzel, mert a másikkal az ő fejét szorította a kocsihoz. Kormos bámulta a szemgolyója közvetlen közelében lévő kezet, és jegygyűrűt vett észre rajta. Ismerem ezt a kezet, gondolta.

Amikor felrántották a fejét a kocsiról, Kormos a régi társával, Kumpival találta szemben magát. Deems a földön volt, nem messze tőlük, zsaruk gyűrűjében.

– Nem csináltam semmit! – kiáltotta Kormos elég hangosan, hogy Clemens és a közelben állók is meghallják.

Kumpi megperdítette, majd megmotozta, ügyesen kikerülve a bokájára szíjazott .38-ast. Közben Kormos azt motyogta: – Tartóztass le, Kumpi, az ég szerelmére.

Kumpi a gallérjánál fogva a járőrkocsija hátsó ülése felé lökte.

– Idióta vagy – mormolta halkan.

Köszönetnyilvánítás

Köszönöm az alázatos Megváltónak, aki az esőt és a havat adja, és mindent a kettő között.

Tartalom

1 Jézus sajtja

2 Egy halott ember

3 Kormos

4 Szökésben

5 A kormányzó

6 Bunch

7 A hangyák vonulása

8 Az ásás

9 Szemét

10 Leves

11 Karmazsinbogyó

12 Rontás

13 A vidéki lány

14 Patkány

15 Gőzöd sincs, mi közeleg

16 Isten hordozzon…

17 Harold

18 Nyomozás

19 Átverve

20 Növényes ember

21 Újfajta szemét

22 Delphi 281.

23 Utolsó októberek

24 Paul nővér

25 Csinál

26 Gyönyörű

Köszönetnyilvánítás

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Hradeczky Moni
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4203 8

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence