Antal Attila

Chicago
a Dimitrov téren
Neoliberalizmus
és Kádár-rendszer

Tartalom

1. Bevezetés A chicagói és a Dimitrov téri fiúk „gyakorlóterepei”

1.1. A kötet módszertana

1.2. Főbb állítások

1.3. A kötet felépítése

2. Mi a neoliberalizmus?

2.1. A liberalizmus mint a kapitalizmus ideológiája

2.2. Neoliberális hegemónia: a globális kapitalizmus „új szelleme”, amely az erős államra támaszkodik

2.3. A neoliberalizmus szakaszai

3. A neoliberalizmus „ősforrásai”: az Osztrák–Magyar Monarchia neoliberális öröksége

3.1. Az osztrák közgazdasági iskola: a Monarchia öröksége

3.2. A német ordoliberalizmus: az erős állam által biztosított szabadpiac jogi formája

3.3. A Walter Lippmann Kollokvium és a Mont Pèlerin Társaság

4. Államszocializmus és globális kapitalizmus

4.1. Az államkapitalizmus-vita

4.2. Az államszocialista megközelítés

4.3. Az államszocialista rendszerek és a globális kapitalizmus: egyszerre belül és kívül

5. A neoliberalizmus államszocialista „laboratóriuma”

5.1. A Kádár-rendszer és a Nyugat

5.1.1. A Nyugat-kép változásai

5.1.2. Kölcsönös függőség és jóléti verseny

5.1.3. Az államszocialista rendszerek integrációs válsága

5.2. A tudás- és ideológiai transzfer főbb irányai

5.2.1. Az államszocializmus nyugati vizsgálatának intézményes keretei, avagy az ideológiai soft power (Ford Alapítvány, CESES)

5.2.2. Az állami beavatkozásból eredő tapasztalatok hasznosítása

6. Neoliberalizmus Nyugaton a Kádár-rendszer időszakában

6.1. A Chicagói Iskola

6.1.1. A Chicagói Iskola és generációi

6.1.2. A „Hayek-projekt”

6.1.3. Milton Friedman: a neoliberalizmus politikai karrierje

6.2. Az autoriter neoliberalizmus: a „chicagói fiúk” és az „El ladrillo” mint a neoliberalizmus latin-amerikai laboratóriuma

6.3. A „neokonok”, avagy a neokonzervatív neoliberalizmus

7. A Kádár-rendszer és a beszivárgó neoliberalizmus

7.1. Az Új Gazdasági Mechanizmus

7.1.1. Az ÚGM háttere

7.1.2. A reform irányai

7.1.3. Az ÚGM értékelése: a neoliberalizálódás elindulása és Kádár dilemmája

7.2. A „Dimitrov téri fiúk”

7.2.1. A Kádár-rendszer neoliberális elitje: a „reformközgazdászok”

7.2.2. A Kádár-rendszer háttérintézményei

7.2.3. A neoliberális osztálykompromisszum

7.3. Csatlakozás a globális kapitalizmus intézményeihez (IMF és Világbank): kényszerű neoliberalizálódás

7.4. Az eladósodás neoliberális béklyója

8. A Kádár-rendszer és az intézményesedő politikatudomány

8. 1. A politikával való tudományos foglalkozás a második világháború előtt

8.2. Az „alkalmazott” tudomány iránti igény

8.3. Az enyhülés kezdete: a moszkvai nyitás és az MSZMP viszonya a politikatudományhoz

8.4. A politikatudomány intézményesedésének főbb irányai

9. A rendszerváltó neoliberalizmus: A „társadalmi mérnökösködés” nyitánya

9.1. A Fordulat és reform, avagy a „magyar El ladrillo”

9.2. A neoliberális konvergencia mint „kapitalista realizmus”

10. Következtetések: Az államszocialista rendszerek és a neoliberalizmus vizsgálata

10.1. A kádári jóléti rendszer társadalmi teljesítménye

10.2. Ideológiai válság

10.3. A munkásosztály felszámolása?

10.4. A rendszerváltásra „felkészített” neoliberalizmus

10.5. Az államszocializmus bukása a baloldal bukása is?

Felhasznált irodalom

Impresszum

Az egykori és mai „Dimitrov téri fiúknak”…

1. Bevezetés
A chicagói és a Dimitrov téri fiúk „gyakorlóterepei”[1]

„A fasizmus győzelmét mégis az tette gyakorlatilag elkerülhetetlenné, hogy a liberálisok meggátoltak minden reformot, amely tervezéssel, szabályozással és ellenőrzéssel járt volna.”

(Polányi, 2004: 317.)

Vajon mi jut eszünkbe, ha meghalljuk a következő szavakat? Walter Lippmann Kollokvium, Mont Pèlerin Társaság, Chicagói Iskola, CESES (Centro Studi e Ricerche su Problemi Economico-Sociali, Gazdasági és Társadalmi Problémák Kutatóközpontja), „Hayek-projekt”, El ladrillo („A tégla”), Dimitrov tér, Fordulat és reform… Ezek adják a kötet gondolati fonalának csomópontjait: könyvem arról szól, hogy a 20. századi neoliberalizmus nyugati és keleti (főként a Kádár-rendszerhez kapcsolódó) megjelenési formái milyen hatást gyakoroltak egymásra, és a kelet-közép-európai rendszerváltásokkal hogyan jön létre egy olyan politikai és gazdasági tér, amelyet az 1990-es évektől a neoliberalizmus hegemón nézetrendszerként formált. A kötet címe éppen azokra a politikai, intellektuális és ideológiai kötőerőkre utal, amelyek a (többek között) Chicagói Iskolából elinduló neoliberalizmus és a Kádár-rendszer reformközgazdászai között tetten érhető.[2]

A kelet-közép-európai társadalmakat sokként érte az 1980-as évek második felétől kibontakozó rendszerváltások sora. A történelemnek ugyan nem lett „vége”, ugyanakkor a fennálló világrendnek bizonyos formában igen: gazdasági és világpolitikai szempontból megbukott a globális kapitalizmussal szembeni, addig legalábbis életképesnek gondolt rendszer-alternatíva, a „létező államszocializmus”, és ami még ennél is jelentősebb, a neoliberális hegemónia miatt megkérdőjeleződött az államszocializmus rendszeralternatíva-jellege. Ez pedig visszavonhatatlanná tette a korábbi szovjet érdekszférához tartozó kelet-közép-európai országok Nyugathoz való gazdasági, politikai és társadalmi integrációját. Mindenekelőtt a közjogi rendszerváltások eredményeképpen kiépültek a második világháború utáni nyugat-európai alkotmányos demokráciák keleti „klónjai”, új alkotmányokkal, amelyekben a szovjet alkotmányos struktúrát felváltotta a liberális demokrácia alkotmányos rendszere. A közjogi és politikai nyugatosodás azonban beágyazódik a gazdasági rendszerváltás, a kelet-közép-európai országok globális kapitalizmusba való (vissza)integrálódásának jóval korábban megindult folyamatába. Ez a kötet az említett változások szellemi-ideológiai előkészítésével, vagyis a Kádár-rendszer és a neoliberalizmus kapcsolatával foglalkozik; egyik fő gondolata az, hogy a kelet-közép-európai régió országai – köztük Magyarország – feloldódott a globális kapitalizmusban az 1980-as évek második felének rendszerváltásaival; éppen amiatt, mert ezt a fokozatosan és több szinten kiépülő neoliberális korszellem előkészítette, továbbá mert e külső (geo- és világpolitikai) okok mellett az államszocialista kísérlet a neoliberalizmus keleti „előzményeivel” találta szemben magát, amelyek egyre inkább beépültek a megváltozó Kádár-rendszerbe. Ilyenformán joggal állíthatjuk, hogy Fukuyama tévedett a „történelem végét” illetően, és a liberális demokrácia nem vált univerzális politikai rendszerré. Ugyanakkor a rendszerváltások csakis úgy mehettek végbe, hogy a (neo)liberális kapitalizmus egyrészt „behatolt” az államszocialista rendszerekbe, másrészt azok a reformkommunisták, reformközgazdászok, akik a rendszerek belülről történő lebontásában az 1970-es és 1980-as évek óta részt vettek, alapvetően hatottak a neoliberalizmus karakterére.

1.1. A kötet módszertana

A neoliberalizmus elemzése során az elmúlt évek azon munkáira támaszkodom, amelyek a neoliberalizmust nem pusztán közgazdaságtani megközelítésként, gazdaságpolitikai szabályrendszerként elemzik, hanem rá is világítanak a mögötte húzódó politikaelméleti, államelméleti megközelítésekre és azok történetiségére (Mirowski–Plehwe, 2009; Springer et al., 2016; Biebricher–Vogelmann, 2017a; Slobodian, 2018; Reinhoudt–Audier, 2018; Jessop, 2019). Ez a kötet tehát nem politikai gazdaságtani vagy gazdaságtörténeti írás (noha támaszkodik ezekre az irányokra is), hanem a politikaelmélet és a politikatörténet közös eszközrendszerével tekint a neoliberalizmusra, és annak közös nyugati és keleti eredetét, illetve a Kádár-rendszer fokozatos nyugatosodása közben kibontakozó neoliberalizálódás szellemi útvonalát rekonstruálja. Ugyanis ahogy arra Johanna Bockman és Gil Eyal nagyon élesen rávilágít: az államszocialista kelet-közép-európai országok és ezek közül főként Magyarország nyugati integrálódásában óriási szerepe volt annak, hogy a neoliberalizmus nem elsősorban valamiféle nyugati, koloniális jellegű ideológiaként, hanem az államszocializmust belülről és látens módon kikezdő paradigmaként fogalmazódott meg. Többek között ezzel magyarázható az a mértéktelen, a rendszerváltások által a társadalmakra rótt terheket szinte teljes mértékben ignoráló reformhevület, amellyel ezekben az országokban a piacgazdasági viszonyok kiépítése körül bábáskodó elit viseltetett. Bockman és Eyal szerint:

„…téves azt hinni, hogy a »sokkterápiát« nyugati közgazdászok és az IMF erőszakolták a posztkommunista országokra. Az 1980-as évekre gyakorlatilag minden későbbi »átalakító« arra a következtetésre jutott, hogy a szocialista gazdaság csődöt mondott. A szocialista gazdaságot úgy írták le, mint ami nem más, mint a »lerombolt kapitalizmus« rendszere, amely »szélsőséges makrogazdasági egyensúlyhiánytól« szenved, és a »makrogazdasági katasztrófa« szélén áll. Nem volt vesztegetni való idő, de nem lehetett többé olyan reformokkal sem játszani, melyek csupán »a kapitalizmus utánzatai voltak egyre lazább korlátok között«. A szocializmus gazdasági problémáit csak úgy lehetett meghaladni, ha teljesen átalakítják piaci kapitalizmussá.” (Bockman–Eyal, 2014: 135.)

A kötet egyik kiindulópontja tehát a külföldi és hazai szakirodalom (Bockman, 2000, 2007, 2011, 2012, 2013; Bockman–Eyal, 2014; Éber et al., 2014; Éber, 2019; Fabry, 2019; Gagyi, 2014) elemző bemutatása, amely az utóbbi időkben alaposan feltárta, ahogy

„…a neoliberális tanok Kelet- és Közép-Európában már 1989 előtt is jelen voltak. Nem valamiféle nyugati találmányról van szó, amit aztán – mint valami készterméket – csak be kellett hozni a kelet-közép-európai államszocialista félperifériára, hanem az eleve egy kelet–nyugat párbeszédben alakult ki, következésképpen transznacionális gyökerekkel bír.” (Éber, 2019: 129.)

Részletesen rekonstruálom azokat a szempontokat, elméleti megközelítéseket, a Kádár-rendszer politikai kényszereit, amelyek hozzájárultak a „beágyazott neoliberalizmus” kibontakozásához. Vizsgálódásom a rendszerváltó folyamatoknál véget ér, hiszen a liberális demokrácia intézményesedésének és a félperiféria globális kapitalizmusba integrálódásának neoliberális jellege feltárására került az utóbbi években (Sebők, 2019; Scheiring, 2019, 2020; Antal, 2019a). Ebben a kötetben éppen azért azokat a csomópontokat kívánom megragadni a 20. századból, amelyek szellemileg előkészítették és magyarázzák a neoliberalizmus rendszerváltás(oka)t követő, szinte parttalan áramlását.

Megközelítésem abba az ideológiai, tudományos transzferekkel foglalkozó irodalomba (elsősorban az histoire croisée szemléletébe)[3] illeszkedik, amely az összefonódások gyakorlati és szellemi értelemben vett kutatását tartja fontosnak. Ennek fontosságára Michael Werner és Bénédicte Zimmermann világít rá:

„A politika oldalán az 1989 óta zajló változások a vonatkozási és cselekvési terek kitágulásával és kiterebélyesedésével – napjaink bevett fogalmát használva, a globalizációval – összekapcsolódva hagynak nyomot a kutatási paradigmákon, új jelentőséget adva a reflexivitás kérdésének… A gyarmati rendszer összeomlásának köszönhetően felmerülő kételyek további hatással is voltak a korábban domináns pozícióban lévő »Nyugati« társadalomtudományokra. Az intellektuális »imperializmusuk« és az elnyomó politikai stratégiáik miatt rájuk nehezedő gyanú meggyengítette egyetemességre törő ambíciójukat. Ezek a folyamatok minden tudományágban belső átrendeződéseket idéztek elő, s a társadalomtudományok tágabb értelemben vett tudástermelésben betöltött helyének újraértelmezéséhez is elvezettek.” (Werner–Zimmermann, 2007: 5.)

Ebben az értelemben tehát a kelet-közép-európai rendszerváltásokig vezető út felfogható egyfajta „nyugatosodásként”, a kapitalista centrumországok gazdasági, politikai és kulturális expanziójaként; ugyanakkor én a következő kérdésre helyezem a hangsúlyt: annak, hogy a magyar államszocialista elit meghatározó része neoliberális megközelítéssel rendelkezett,[4] milyen történeti hagyományai vannak, és mindezt hogyan erősíti fel, bontakoztatja ki a Kádár-rendszer fokozódó világgazdasági integrációja, nyomasztó „kettős függése” (Böröcz, 2017) a szovjet birodalmi központtól és a globális kapitalizmus centrumától. A neoliberalizmus tehát egyszerre tekinthető nyugati transzfernek Magyarországon, de éppen a neoliberalizmus kelet-közép-európai történeti meghatározottsága miatt, valamint amiatt, hogy az 1970-es évektől kibontakozó Chicagói Iskola neoliberális irányzata egyfajta „gyakorlóterepeként” tekintett a (fél)perifériára, legalább ennyire keleti transzfernek is tekinthető a globális kapitalizmus centrumországaiban.

1.2. Főbb állítások

A kötetben bemutatom, hogy a neoliberalizmus nagyon összetett hatást gyakorolt Magyarországra, ráadásul több hullámban. A kötet – és az általa tárgyalt filozófiák, elméleti megközelítések – egyik vezérfonala az állam szerepe. A közkeletű vélekedéssel szemben a neoliberalizmus egyáltalán nem „államellenes”, abban az értelemben, hogy nagyon is szüksége van az államra, rászorul abban, hogy az állam biztosítsa a piac elsődlegességét, illetve hogy „ne rontsa le” a jóléti transzferekkel a piac hatékonyságát, továbbá a tőkés érdekek mindenekfelett fontosnak tartott pozícióit. Quinn Slobodian nagyon élesen rávilágít arra, hogy a neoliberalizmus Európában éppenséggel államjogi keretben jött létre, egy minimalista, de a piac érdekei mentén nagyon is aktív állam kialakítása érdekében:

„Európában a neoliberalizmus az 1930-as években kevésbé gazdasági, sokkal inkább politikai és jogi projektként jelent meg. Olyan – a lokálistól a globálisig terjedő – kormányzási modellek utáni kutatásként, amelyek a világgazdaság spektrumát legjobban befogják és megvédik. Bár a neoliberálisok ezt az »intervencionizmus« elleni kampányként jellemezték, de egyértelmű, hogy mindez saját jogán intervencionista volt. Michel Foucault helyesen látta a neoliberalizmust a »jogi intervencionizmus« projektjeként. Ez nem egy minimalista, hanem egy aktivista elképzelés volt az államvezetésről, amelyet a korai, demokratikusan megszervezett tömegek, valamint a különleges érdekeket megtestesítő szakszervezetek és kartellek hatalmának visszaszorítása érdekében mozgósítottak, amelyek akadályozták a verseny szabad mozgását és a nemzetközi munkamegosztást.” (Slobodian, 2018: 92–93.)

Éppen a neoliberalizmusnak ez az „államfüggősége” az, ami az 1989-es rendszerváltás előtt – és azt követően is – elhozza Kelet-Közép-Európába, ahol történelmi szempontból meghatározó az állam gazdasági, társadalmi szerepe. A Kádár-rendszerben felépülő, az államszocialista berendezkedést átalakító neoliberális hagyomány legfontosabb sajátossága az, hogy a reformközgazdászok neoliberalizmusa korántsem államellenes, hanem magától az államtól várja a kapitalizmus kereteinek felépítését és működtetését. Pont amiatt volt fontos a nyugati neoliberális körök számára a Kelet–Nyugat-diskurzus, mert az államszocialista tervutasításos, illetve az 1968-tól kialakuló vegyesgazdasági tapasztalatokat kívánták átültetni a kapitalizmus centrumországaiba. Ehhez kapcsolódik, hogy a kelet-európai államszocialista rendszereket – és mindenekelőtt magát a Kádár-rendszert – korántsem szabad azzal a leegyszerűsítő megközelítésmóddal elintézni, hogy azok „sztálinisták” lettek volna, vagy éppen ellenkezőleg, „államkapitalisták” voltak. Az ebben a kötetben bemutatott nyugatosodási, neoliberalizációs folyamat elemzése is alátámasztja, hogy egyrészt a Kádár-rendszer fokozatos átalakítása a nyugati centrumkapitalizmus számára egy többlépcsős, kihívásokkal teli folyamat volt; másrészt az államszocialista rendszerek megdöntése csakis akként lehetett történelmileg sikeres, hogy a neoliberalizmus nemcsak kívülről (a kapitalista centrum felől), hanem belülről, a rendszert alapvetően átalakító reformkommunisták, reformközgazdászok és a formálódó ellenzék felől is utat tudott magának törni.

A kötet abból indul ki tehát, hogy a neoliberalizmus egy olyan nyugati és keleti, vagyis a globális kapitalizmus centrumához és (fél)perifériájához egyaránt kapcsolódó gazdasági, politikai és kulturális eszmerendszer, amelynek célja a társadalmi berendezkedések alapvető átalakítása. A neoliberalizmus társadalomformáló és az állami berendezkedést alakító sajátossága az önszabályozó piac fundamentalizmusán nyugszik. Mindez jelentős társadalmi ellenállást váltott ki a globális kapitalizmus története során, Polányi Károly egyenesen társadalmi önvédelemről és annak a piaci folyamatokkal szembeni ellenhullámáról írt:

„Míg a mi nézetünk szerint az önszabályozó piac eszméje utópikus, és fejlődését a társadalom realisztikus önvédelme állította meg, szerintük minden protekcionizmus hiba volt, a protekcionizmust türelmetlenség, kapzsiság és rövidlátás szülte, s az ilyen beavatkozások nélkül a piac megoldotta volna a maga nehézségeit. Az újabb kori társadalomtörténet talán legfontosabb problémája az a kérdés, hogy e két nézet közül melyik a helyes, hiszen ennek alapján dől el, hogy elfogadható-e a gazdasági liberalizmus azon igénye, hogy a társadalom alapvető szervezőelve legyen.” (Polányi, 2004: 188.)

Álláspontom szerint az államszocialista kísérletek, így a Kádár-rendszer, felfoghatók a Polányi által leírt társadalmi önvédelmi jelenségként, amelyeket egyszerre aknázott alá a nyugati gazdasági és kulturális nyitás kényszere és a rendszerekben rejlő immanens, mindenekelőtt a reformközgazdász-elitek által képviselt neoliberalizmus. A kötet tehát azon az alapon nyugszik, hogy a szovjet típusú berendezkedések nem államkapitalisták, hanem államszocialisták voltak, és rendszer-alternatívát képeztek a neoliberalizálódó globális kapitalizmussal szemben.

Álláspontom szerint többek között az magyarázza a neoliberális megközelítés hallatlanul sikeres expanzióját a Kádár-rendszerben (amely ellen a rendszer erőteljesen védekezett), hogy amikor az állampárt elkezdte tudatosan és szervezetten igénybe venni a szakértői tudást, akkor az már igen erős neoliberális töltettel rendelkezett; ráadásul, ami ennél is fontosabb, az MSZMP már nem tudott megfelelő ideológiai alternatívát adni a beáramló neoliberális megközelítéssel szemben, hiszen az állampárt fokozatosan elvesztette az ideológia alakítása feletti monopóliumot és ez megnyitotta az utat ahhoz, hogy a szakmai köntösbe burkolódzó neoliberális ideológia hegemón pozícióba kerülhessen. Kádár János tudta, hogy a létbizonytalanságba sodródó kispolgárság hamar radikalizálódhat, és ez volt az az ok – ideológiai meggyőződése mellett –, ami miatt a „gulyáskommunizmusnak” nevezett élszínvonal-politikához a végsőkig ragaszkodott; és ez lett ellentmondásos módon a rendszer csapdája is. A különféle gazdasági és politikai lépéseknek az Új Gazdasági Mechanizmustól a nemzetközi pénzügyi intézményekbe való integrációig és végső soron az eladósodásig az egyik fontos célja az életszínvonal-politika megőrzése volt (noha az eladósodás okai között természetesen nem ez játszotta a főszerepet), ugyanakkor éppen a Kádár-rendszer nyugati politikai és gazdasági nyitása indította be a folyamatot, amely még a rendszerváltás előtt véget vetett az államszocialista jóléti rendszernek, és előrevetítette az 1989 utáni folyamatos megszorítások politikáját. A neoliberalizmus megtalálta a „rést a pajzson”, azonban ez nem pusztán az államszocialista rendszerek félperifériás, alárendelt gazdasági pozíciójából következett. Az eladósodás elsősorban az államszocialista rendszerek világgazdaságon és a szovjet berendezkedésen belül elfoglalt kényszerű pozíciója miatt következett be, ugyanakkor ennek igen komoly hátteret és lökést adott az az ideológiai kiüresedés, amelynek eredményeképpen a reformközgazdászok segítségével be tudott nyomulni a neoliberális megközelítés; az eladósodásra válaszul megfogalmazódó, társadalmi megszorításokon alapuló válságkezelés pszichózisa mutatta meg igazán, hogy a neoliberalizmus hegemón pozíciókat ért el. Ugyanakkor érdemes azt is tisztázni, hogy a Kádár-rendszer a teret nyerő neoliberalizmus következtében korántsem vált neoliberálissá: sokkal inkább az a helyzet, hogy a Nyugatról érkező neoliberális ideológia és politikai gyakorlat számos módon profitálni tudott az államszocialista rendszerek nyugati nyitásából, államvezérelt reformjaiból, valamint a vegyesgazdasági tapasztalatokból, és ezeket felhasználta az eszmerendszer, illetve később a kelet-közép-európai rendszerváltásokkal felépülő politikai rendszerek működtetéséhez.

1.3. A kötet felépítése

A kötet a neoliberalizmus (az alapfogalmakra lásd a második fejezetet) felemelkedésének egymásra vetített, nyugati és keleti párhuzamos története, azt is mondhatnánk, hogy a „chicagói fiúktól” a „Dimitrov téri fiúkig” (Lóránt, 2019)[5] terjed a könyv. A kötet három csomóponti figurája Ludwig von Mises, Friedrich Hayek és Milton Friedman. A neoliberalizmus három eltérő korszakát fémjelzi ez a három név – átfogják az egész 20. századot. E három meghatározó alak pályája egyúttal jelzi a neoliberális hálózat alakulási irányát: Mises és Hayek az osztrák iskola legnagyobb alakjai: a neoliberális hagyományban kulcsszerepe van az Osztrák–Magyar Monarchiának és romjainak (harmadik fejezet). Hayek is meghatározó figura az osztrák iskolában, de egyúttal át is vezet bennünket a neoliberalizmus második világháború utáni korszakába, ugyanis Hayek a Mont Pèlerin Társaság alapításával hozzájárul a gondolat intézményesedéséhez, amely a két világháború között még nem valósulhatott meg. A Chicagói Iskola dominálta időszakban pedig – amely tulajdonképpen megalapozta a neoliberális szellemi, majd pedig az ebből következő politikai hegemóniáját – megtestesül Friedman és Hayek együttes vezető szerepe, a neoliberalizmus elméleti megközelítésből politikai valósággá válik, de egyúttal fel is sejlik autoriter karaktere (hatodik fejezet).

Mindezzel párhuzamosan, az eddigiekkel együtt mutatom be a Kádár-rendszerbe férkőző neoliberalizmus tendenciáit, hiszen a neoliberális nyugatosodás és a neoliberalizmus keleti kialakulása, illetve meg- és visszagyökeresedése több hullámban bontakozott ki. Először is fontos ismét hangsúlyozni, hogy jelen kötet azt az álláspontot képviseli, hogy az államszocialista rendszerek, így a Kádár-rendszer is egyszerre jelentettek rendszeralternatíva-kísérletet a globális kapitalizmussal szemben, és kerültek függésbe a nyugati kapitalista centrumtól, illetve a szovjet birodalmi központtól. Vagyis az államszocializmus betagozódott a globális kapitalizmus félperifériájába, de álláspontom szerint nem tekinthető államkapitalizmusnak (negyedik fejezet). Az államszocializmus „neoliberális laboratórium”-jellegével, vagyis azzal, hogy a neoliberalizmus az államszocializmust belülről és látens módon kikezdő paradigmaként jött létre, külön foglalkozom (ötödik fejezet). A kötet legnagyobb része pedig a neoliberális hatásoknak kitett Kádár-rendszer tendenciáival (hetedik fejezet) foglalkozik. Ezek az alábbiak: az Új Gazdasági Mechanizmus; a reformközgazdászok mint hegemóniára törekvő új neoliberális elit; a globális kapitalizmus intézményeihez (IMF, Világbank) való integrálódás; ehhez kapcsolódóan pedig a Kádár-rendszer eladósodása. Külön foglalkozom azzal, hogy miként segítette a neoliberalizálódási folyamatokat a liberális demokrácia tudományos rendszereként kibontakozó politikatudomány (nyolcadik fejezet). A kötet lezárásaként pedig a rendszerváltó neoliberalizmust megtestesítő Fordulat és reform anyaggal, azaz a „magyar El ladrilló”-val és a kapitalizmus kérlelhetetlen realizmusát meghirdető neoliberális konvergenciával foglalkozom (kilencedik fejezet).

2. Mi a neoliberalizmus?[6]

2.1. A liberalizmus mint a kapitalizmus ideológiája

A klasszikus liberalizmus egy ideológia, amely a liberalizmus egyik ágának tekinthető. A 19. század a liberalizmus százada, az iparosodás végigsöpört a nyugati társadalmakon, és ezzel a liberális értékek hegemón pozícióba kerültek (Heywood, 2003). Mivel a felvilágosodásra épül, és középponti értéke az egyén szabadsága, ezért határozottan elutasítja a felesleges állami beavatkozást és a társadalmi hierarchiát. A liberalizmus az iparosodott és piaci alapú világrend mellett tör lándzsát, amelybe a kormányzat csak szükség esetén avatkozhat be. Ebben a rendszerben a nemzetek szabadon kereskedhetnek egymással, az egyének pedig szabadon folytathatnak üzleti tevékenységet.

A liberalizmus kiáll a civil szabadságok, a politikai szabadság, a képviseleti demokrácia, a joguralom értékstruktúrái mellett, és azt hangsúlyozza, hogy a gazdasági szabadságok a gazdasági liberalizmuson (másként szólva: a szabadpiaci kapitalizmuson) nyugodnak. A klasszikus liberalizmusnak tehát van egy emberi jogi és egy gazdasági ága. Maga a „klasszikus” elnevezés igen sokrétű, hiszen arra a 19. századi liberalizmusra utal, amelyet el kell határolni az ehhez képest újabb szociálliberalizmustól, valamint utal minden 20. század előtti liberalizmusra is. Jelentős teoretikusai John Locke, Thomas Jefferson, Thomas Malthus, David Ricardo, valamint Adam Smith, akik nyomán a klasszikus liberalizmus megteremtődött. Friedrich August von Hayek ennek két irányát írta le (1976): a brit tradíciót (idetartozik szerinte többek között Bernard Mandeville, David Hume, Adam Smith, Adam Ferguson) és a francia tradíciót (Rousseau, Condorcet, az enciklopédisták és a fiziokraták).

A liberalizmus egyik fontos állítása tehát éppen az állam és állampolgár viszonyrendszerére vonatkozik, és azt írja körül, hogyan bánhat az állam az állampolgáraival: egyenlő jogokkal rendelkező egyénekként kell kezelnie őket. Ilyen módon tehát a liberalizmus alapvetően individualista ideológia, ahol az egyéneket alkotmányos jogok és alkotmányos intézményi garanciák védik, és biztosítják az állammal szemben. John Gray klasszikusnak számító művében (1995) tehát nem véletlenül emeli ki ezen individualista karakter mellett a liberalizmus jellemző vonásai közül annak meliorista, univerzalista és egalitarista jellegét. A klasszikus liberalizmus – Smith elképzeléseinek nyomán – úgy véli: az a közérdek, ha minden egyén képes önnön érdekeinek biztosítására. A klasszikus liberalizmus meglehetősen kritikus a jóléti állammal, valamint a munkások kollektív jogaival szemben, amelyeket felfogásuk szerint az egyének kárára szereztek meg, ugyanakkor elfogadják a vállalati jogokat. Mindezek alapján a klasszikus liberalizmus az államnak minimális szerepet szán, ami a közszolgáltatások és közintézmények működtetésében, az állampolgárok megvédésében, valamint az állam külső védelmében merül ki.

A liberalizmus értékeit a gyakorlatban megvalósítani igyekvő iparosodott kapitalizmus először Nagy-Britanniában jelent meg a 18. század közepétől, majd meghatározóvá a 19. században vált. Innen terjedt el Észak-Amerikában, később pedig Nyugat-Európában, onnan pedig eljutott Kelet-Európába is. A 20. századtól az ipari kapitalizmus megjelent a fejlődő országokban is (Afrikán, Ázsián át egészen Latin-Amerikáig), ugyanakkor a társadalmi, gazdasági és politikai fejlődést itt is a nyugati keretek és modellek határozták meg. Ezzel tehát a (gazdasági) liberalizmus világpolitikai relevanciára és hegemóniára tett szert, annak ellenére, hogy a fejlődő régiók gyakran ellenálltak az ipari kapitalizmus hódításának azon okból, hogy politikai fejlődésükben és hagyományaikban erősebben érvényesült a közösségi szempont, mint a liberális individualizmus. Ezekben a régiókban ki tudott alakulni szocialista berendezkedés és nacionalizmus (Heywood, 2003). A nyugati demokráciákat annyira áthatották a liberális értékek és elvek, hogy manapság a liberális demokrácia kategóriája alá sorolhatjuk be őket. Ez tehát azt jelenti, hogy az iparosodott Nyugaton dominánssá váló liberalizmus ideológiájának jelentős hatása volt a kialakuló és globalizálódó ipari kapitalizmuson keresztül a demokráciára, vagyis nemcsak az ideológiák között, hanem a demokrácia meghatározását illetően is a Gramsci féle értelemben vett hegemóniára törekedett. Ezen a ponton tehát joggal vethető fel az a gondolat, hogy szükségszerű és elkerülhetetlen a kapcsolat a liberalizmus (mint ideológia) és a kapitalizmus (mint gazdaság- és társadalomszervezési mód) között (Heywood, 2003). Ezt a tézist mind a liberalizmus ellenzői, mind támogatói vallják.

2.2. Neoliberális hegemónia: a globális kapitalizmus „új szelleme”, amely az erős államra támaszkodik

Erős függőségi viszony van liberalizmus és kapitalizmus között. Ez a viszony a 20. század első felétől még bonyolultabbá vált: megjelent ugyanis a neoliberalizmus, mint gazdasági, ideológiai és kulturális eszmerendszer. A neoliberalizmus az uralkodó társadalmi osztályokhoz kötődő világnézetként szerzett befolyást, és gyakorolt hegemóniát a globális kapitalizmus felett. A neoliberalizmus – másként neoklasszikus liberalizmus – felfogható a gazdasági liberalizmus egyfajta újjáéledésének is. A neoliberalizmus a nagy gazdasági világválság után született meg, és korántsem csak a thatcheri és reagani piacpárti ideológia óta beszélhetünk róla. A neoliberalizmus teoretikusai szerint a piac morálisan és gyakorlati szempontok szerint a kormányzat és bármilyen politikai irányítás felett áll.

Antonio Gramsci híres Börtönfüzeteiben (1974) vizsgálta, hogy miként vált lehetségessé a forradalom Oroszországban, és miért volt lehetetlen Nyugat-Európában. Gramsci szerint mindez az európai állam és a civil társadalom másfajta természetére vezethető vissza: méghozzá arra az alapvető különbségre, hogy a cári Oroszországban a civil társadalomnak az állammal szemben szinte nem volt autonómiája, míg a fejlett Nyugat-Európában a termelési viszonyokban betöltött szerepe jelentős hatalommal ruházta fel. Oroszországban ezért a forradalom során a hatalom megszerzése tulajdonképpen egyet jelentett az államhatalom megragadásával, Nyugaton pedig ehhez a civil társadalom legyőzésére volt szükség. Gramsci nem tesz le a forradalomról, sőt kifejezetten hosszú távú küzdelemre rendezkedik be, és azt állítja, hogy az osztályharcnak magában kell foglalnia a kulturális küzdelmet is (Keucheyan, 2012). Mindez a Gramsci-féle hegemóniaelképzelés alapja, hiszen szerinte az embereket nem pusztán a gazdasági és társadalmi erők, illetve szükségszerűségek, hanem maguk az eszmék is irányítják (Bates, 1975: 351.). Kiss Viktor szerint (2014: 46.):

„Gramsci elgondolása választ kínál a XX. század eleje kommunista mozgalmának legfőbb problémájára. Jelesül arra a szituációra, hogy a gazdasági-társadalmi feszültségek ellenére a munkásosztály és az alsóbb osztályok általában miért a társadalmi beilleszkedés útjait keresik és miért osztoznak bizonyos össztársadalmi hitekben, eszmékben és illúziókban… Gramsci úgy vélte, csak az uralkodó osztály tudatából jöhet létre… a közös világnézet, az uralkodó osztály tudata pedig szükségszerű, később az uralkodó csoportok fenntartó és rendszer-működtető szükséglete került a fókuszba.”

Gramsci tehát úgy véli, hogy az uralkodó osztály kialakítása egyet jelent a világnézet (Weltanschauung) kialakításával. Marx hasonló megfigyelést tett, amely szerint minden korszak vezető eszméi egyben az adott uralkodó osztály eszméi is (Bates, 1975: 351.). Ebben a világnézetben a gazdasági szempontok mellett meghatározó a politikai és a kulturális szempont is. Az eszmék hegemóniájának középpontba állítása Gramscinál tehát sokkal meghatározóbb elem, mint Marxnál, akinél mindez a gazdasági elméletéből és determinációból következik. Ezek alapján azt állíthatjuk, hogy a politikai rendszerek története felfogható a különféle politikai eszmék, valamint az ezekhez kapcsolódó tudományos, gazdasági és elithálózatok közötti hegemóniaharc történeteként is. Gramsci felfogásához kötődik (és az államszocialista rendszerek neoliberalizálódásában is kulcsfontosságú) a „történelmi tömb” vagy „blokk”, amely kifejezi a társadalmi tagoltságot és bonyolultságot, hiszen Gramsci szerint az alap és felépítmény történelmi blokkot alkot.

„Mindig megfelelő politikai kezdeményezésre van szükség ahhoz, hogy a gazdasági hajtóerő kiszabaduljon a hagyományos politika béklyóiból, azazhogy megváltozzon azoknak az erőknek a politikai vezetése, amelyeket meg kell nyerni egy új, homogén, belső ellentmondásoktól mentes gazdasági-politikai történelmi blokk létrehozásához, mivel két »hasonló« erő csak egy sor kompromisszumon keresztül vagy a fegyverek erejével ötvöződhet új szervezetbe, azaz vagy szövetségként, vagy az egyiket a másiknak kényszer útján alárendelve egyesülhet; az a kérdés, megvan-e az utóbbihoz szükséges erő, és »kifizetődő-e« bevetni. Ha valamely erő legyőzéséhez két másik erő egyesülésére van szükség, a fegyver és a kényszer felhasználása (feltéve, hogy megvan rá a hajlandóság) pusztán módszertani hipotézis, hiszen az egyetlen konkrét lehetőség a kompromisszum, mivel az erőt csak az ellenség ellen lehet bevetni, nem pedig az egység egyik része ellen…” (Gramsci, 1977).

Más megközelítést alkalmaz Luc Boltanski és Ève Chiapello A kapitalizmus új lelke című könyvében (2007), amelyben azt vizsgálják, hogy a neoliberalizmus hogyan vált a kapitalizmus aktuális szakaszává. Az általuk használt „szellem” kifejezés Max Weber klasszikus megközelítésére utal, és értelmezésük szerint a kapitalizmus egy sajátos etikát, ethoszt, kötelezettséget hozott létre a korlátlan tőkefelhalmozás tekintetében (Eagleton-Pierce, 2016: 18.). Boltanski és Chiapello nem az előbbi, Gramsci kapcsán jelzett (az elitek materiális érdekeit biztosító) „domináns világnézet” értelmében használják, hanem ráirányítják a figyelmet az ideológia praktikus oldalára, vagyis arra, hogy a mindennapokban mit jelent az ideológia gyártása és fogyasztása. Ezzel egy tágabb kulturális magyarázatot kínálnak fel, amelyben nem az lesz az elsődleges, hogy az ideológia miként legitimál, hanem az, hogy miként integrálja és szervezi meg a társadalmat (Eagleton-Pierce, 2016: 18.).

Alkalmazzuk is bármelyik megközelítést, vizsgálódásunk alapján világos lehet, hogy a neoliberalizmus korántsem „a közgazdasági elméletek egyike volt, hanem a globális rendszer lényege, mivel rendszerszerűen átfogta a gazdaság, a politika és a kultúra nagy társadalmi alrendszereit” (Ágh, 2019: 9.). A neoliberális hegemónia tehát egy többgyökerű jelenség, és fő összetevői a liberális demokrácia meghatározó politikai paradigmává válása, a hidegháborús világrend összeomlásával a liberális alkotmányosság (alkotmányos demokrácia) meghatározó közjogi paradigmává válása, és a neoliberális globalizáció, vagyis globális neoliberális pénzügyi világrend (a tőke szabad és korlátlan áramlása, a termelés nemzetközivé válása) kialakulása, amely megelőzte a posztszovjet rendszerváltásokat. Francis Fukuyama (1989) ennek a jelentéskomplexumnak a leírására használta a „történelem vége” kifejezést.

Dieter Plehwe (2016: 65.) utal arra, hogy nagyszámú jobboldali liberális kezdett el a klasszikus liberális elmélet keretében a laissez faire kapitalizmus[7] és az állam–piac dichotómia korlátairól elmélkedni, amikor a nagy gazdasági válság lényegében aláásta a létező kapitalizmust és a magántulajdon intézményét. Vagyis a neoliberálisok a szocializmust és a hatékonyságát vesztett klasszikus liberalizmust egyaránt veszélyesnek tartották. Ők a szociális és politikai liberalizmus képviselőivel versengtek a kapitalista világrendszer uralásáért folytatott versenyben. A neoliberalizmus ebben az értelemben ellenforradalmi volt, hiszen a fő célja az állami beavatkozásra és a nagy beavatkozó kormányzatra vonatkozó tendenciák megállítása és lehetőség szerint visszafordítása (Heywood, 2003). Bár a reaganizmus és a thatcherizmus egy új jobboldali ideológiai projekthez vezetett, amelyben lényegében a laissez faire kapitalizmus és a kulturális konzervativizmus összeolvadásának lehettünk tanúi, a neoliberalizmus korántsem maradt jobboldali projekt, és éppen ez mutatja a benne rejlő hegemón potenciált, hiszen igen komoly hatást gyakorolt mind a liberális, mind a szociáldemokrata pártokra. A neoliberalizmus – piaci fundamentalizmusként (Heywood, 2003) – az angol–amerikai politikai szférában lényegében hegemón pozícióba emelkedve a globalizált kapitalizmus ideológiája lett a 20. század végétől.

Jurgen Reinhoudt és Serge Audier (utalva arra, hogy maga az európai integráció és maga az Európai Unió egyfajta neoliberális projektként jött létre, ahol meghatározó az erős államra vonatkozó törekvés) élesen világítanak rá a neoliberalizmus azon látszólag ellentmondásos sajátosságára, amely többek között jelen kötetet is ihlette:

„Valójában nem világos, hogy a »neoliberalizmus« az állam »kivonulására« utal-e a gazdaságból, vagy éppen ellenkezőleg, egy erős állam felemelkedésére, amely garantálja a piaci alapú versenyt. Pontosan az ilyen homályosságok miatt indokolt visszatérni a neoliberalizmus gyökereihez.” (2018: 5.)

Ebben a kötetben amellett érvelek, hogy éppen az államszocialista Kádár-rendszerre nehezedő neoliberális nyomás mutatta meg, hogy mennyire fontos a neoliberalizmus számára az erős és piacot támogató állam; illetve kelet–nyugati irányú tudás- és ideológiaáramlás (Bockman, 2000, 2007, 2011, 2012, 2013; Bockman–Eyal, 2014) eredményeképpen a nyugati neoliberálisok számára éppen a keleti tapasztalatok mutatták meg az erős állam valódi, gyakorlati jelentőségét.

A liberalizmus mindig is tartalmazott egyfajta bizalmatlanságot a néppel, a társadalommal szemben, valamint azt a percepciót, hogy az állam alárendelése a piaci tőkés érdekeknek éppen e bizalmatlanságra alapot adó ok – a morálisan megbízhatatlan tömeg – egyfajta orvoslásaként kerül megfogalmazásra. Polányi Károly mindezt a következőképpen fogalmazza meg:

„A liberális vezetők unos-untalan azt ismételgetik: a 19. század tragédiája abból származott, hogy az ember nem volt képes hű maradni a korai liberálisok szelleméhez, hogy őseink nemes kezdeményezését a nacionalizmus és az osztályháború, az anyagi érdekszövetségek, a monopolisták, mindenekfölött pedig az hiúsította meg, hogy a dolgozók nem voltak képesek felismerni a korlátozatlan gazdasági szabadság jótékony hatását az összes emberi érdekre, köztük a sajátjukéra is. Így aztán – mondják – a nép intellektuális és morális gyengesége hiúsította meg a hatalmas intellektuális és morális haladást, az önzés erői semmisítették meg azt, amit a felvilágosodás szelleme elért.” (Polányi, 2004: 191.)

Ezt a koncepciót fejleszti tovább és teszi globálissá a neoliberalizmus.

A neoliberalizmus és az államszocialista rendszerek azért voltak képesek az összekapcsolódásra, mert mindkettőben nagyon fontos az erős állam paradigmája, ami a neoliberalizmusban a piacot szolgálja, az államszocializmusban pedig a rendszer fenntartását és a társadalompolitikai célkitűzéseket. A két rendszert egymás felé gravitáló tényező továbbá az, hogy a munkás-önszerveződést, a sztrájkokat egyaránt beszüntették, domesztikálták: a neoliberális rendszer erőszakkal, korrupcióval, az államszocialista rendszerek pedig jóléti intézkedésekkel és bürokráciával.

2.3. A neoliberalizmus szakaszai

Plehwe szerint (2016) – követve a Gramsci-féle hegemóniaelméletet – a neoliberalizmus intézményesülésének három jelentős szakasza volt/van: az elméleti viták kora, a mozgalom- és intézményépítés, valamint a konszolidáció és defenzívába kerülés. Jelen kötetben elsősorban a neoliberalizmus első világháború utáni előzményeivel, a kialakulás szellemi vitáival, valamint a második világháború utáni intézményépítési irányaival, valamint autoriter politikai gyakorlatával foglalkozom. Itt és most röviden bemutatom a három korszakot, a későbbiekben pedig kronologikus rendben térek vissza a kötet számára fontos első két korszakra.

A neoliberalizmust megalapozó, alapvető elméleti viták az Osztrák–Magyar Monarchia időszakához, azon belül az osztrák közgazdasági iskolához nyúlnak vissza. Aztán a második világháború után a neoliberalizmus nem élvezett osztatlan támogatást, hiszen a háborús tervezésről, valamint a Keynes-féle makroökonómia társadalmi integrációs megközelítéséről (amely jelentős közösségi erőforrások emelését irányozta elő) gondolták azt, hogy valamilyen megoldást kínálhat a világháború utáni világrendben. A Bretton Woods-i rendszer[8] biztostította az utat az új társadalmi rend felé, amely az Esping-Andersen (1990) által leírt különféle kapitalista jóléti rendszerekben öltött testet. Plehwe szerint (2016: 66.) a Gramsci-féle értelemben felfogott eszmei hegemónia a 20. században az OECD-országokban szociálliberális volt, amelyet a Szovjetunió államszocialista rendszerei és a globális dél tartottak nyomás alatt. Ugyanakkor az 1950-es évek jobboldali liberálisai jelentős politikai hatalommal és befolyással rendelkeztek. 1947-ben került sor a Mont Pèlerin Társaság létrehozására, ekkor az egyik legjelentősebb alapítóját, Friedrich August von Hayeket[9] és társait marginalizált kisebbségi csoportnak tekintették. Ugyanakkor a neoliberalizmus – szakpolitikákon keresztül – már ekkor jelentős befolyást gyakorolt számos ország társadalmi rendjére (így a német ordoliberálisok éppúgy bírálták a szakszervezetek erejét, mint az USA neoliberális teoretikusai tíz évvel korábban a New Dealt). Ugyanakkor a jobboldali liberálisok sok döntő csatát elvesztettek az 1950-es és 1960-as években a szakszervezetek által támogatott szociáldemokratákkal és a keresztény konzervatívokkal szemben: a jóléti rendszerek kiépülése, így a nyugdíjrendszer, a mindenki által hozzáférhető egészségügyi rendszer, a progresszív adózás mind azt mutatta, hogy beköszöntött a termelékenység növekedésén és a bérek emelkedésén alapuló jóléti kapitalizmus korszaka. A neoliberálisok azonban ebben az időszakban is jelentősen formálták többek között a versenypolitika és a nemzetközi kereskedelem területeit. Vagyis azt mondhatjuk, hogy a neoliberalizmus a liberalizmus e szociálisan érzékeny időszakában alapozta meg későbbi hegemón pozícióját, s itt szövődtek össze a személyes, tudományos, üzleti, politikai és kulturális hálózatok, amelyek végül a hegemóniához vezettek.

Plehwe (2016: 67.) a következő szakaszt „mozgalmi korszakként” írja le, amikor is az 1970-es évek során a neoliberalizmus jelentős támadást intézett a jóléti kapitalizmus ellen. Az 1960-as évektől kezdve fontos társadalmi mozgalmak bontakoztak ki, amelyek a társadalmi igazságosság és a környezetvédelem mentén szerveződtek. Ugyanakkor megindult ezzel párhuzamosan a defenzívából kitörni kívánó neoliberális ellenmozgalom. Ebben az időszakban – a Bretton Woods-i rendszer szétesésével – a Fritz Machlup, Gottfried Haberler és Milton Friedman körüli neoliberális tanácsadók egy új nemzetközi rendszert, rugalmas árfolyamokon nyugvó nemzetközi monetáris rezsimeket vizionáltak. Ez a neoliberális szellemi elit óriási hangsúlyt fektetett a deregulációs és privatizációs mozgalmak kialakítására (amíg a társadalmi szabályozás az egészségügyben vagy a környezetvédelem területén nőtt, addig a gazdaság felett egyre csökkent). Plehwe (2016: 67.) utal a legkegyetlenebb példára is, Chilére és Argentínára, ahol a diktatúrák bemutatták azt, hogy milyen privatizációs forgatókönyvekre számíthat a globális észak. Bár e diktatúrák nem klasszikus példái a hegemóniának, de ezekben az esetekben az autoriter neoliberalizmus olyan behozhatatlan előnyre tett szert a gazdasági és társadalmi ügyek irányításában, hogy immáron más megközelítés nem érvényesülhetett, ugyanakkor fel is áldozta a szabadság koncepcióját.

A fordizmus[10] hanyatlása előkészítette a neoliberális erőviszonyok megváltozását a legtöbb országban. Bár a gazdasági stagnálás és az emelkedő munkanélküliség, valamint a magas inflációk jelezték a keynesi gazdaságpolitika határait az OECD-országokban, de egyértelmű volt, hogy kibontakozhat egy szocialista vagy szociáldemokrata alternatívája a formálódó neoliberális hegemóniának, például a francia baloldali-keynesiánus megoldás Mitterrand alatt. Azonban utóbbi bukása jelezte, hogy a baloldali alternatíva mozgástere nagyon szűk (Plehwe, 2016: 68.). Az 1980-as évek elhozták az autoriter neoliberalizmus bukását, és ez egyúttal meg is alapozta az ún. washingtoni konszenzushoz vezető utat, megnyitva ezzel a „neoliberális konvergenciát” (lásd a kilencedik fejezetet), ugyanakkor ahogyan Plehwe megjegyzi, lényeges különbségek voltak a neoliberális (megszorításalapú) kapitalizmusok között aszerint, hogy a szociáldemokrata, neoliberális vagy konzervatív erők jutottak hatalomra (Plehwe, 2016: 68.). Mindezeken túl kiemelendő, hogy a neoliberális hegemónia stabilizálásában jelentős szerepe volt a hálózatosodásnak: a neoliberális elit elkezdte átformálni a civil társadalmat, és jelentős think tankek vettek részt a neoliberális programok terjesztésében (ezt az ötödik és a hatodik fejezetben, a Kádár-rendszer kapcsán pedig a hetedik fejezetben elemzem).

A neoliberalizmus tehát egybeforrott a globális kapitalizmus válságaival és a kapitalizmus szerkezeti átalakulásaival:

„A neoliberalizmus kifejlett, domináns korszaka tehát a két nagy globális válsággal – az első a ’70-es évek elején az olajválság, a második pedig a 2000-es évek végén a globális pénzügyi válság – datálható, az 1972 és 2008 közötti időszakra tehető. Ezek a korszakhatárok persze valójában nem ennyire élesek, bár a globális válságok elég markáns fordulópontokat jeleznek, amelyek mögött a termelési szerkezet negyedszázados ciklusokban való mély átalakulása rejlik… Az ötvenes években kezdődő intenzív iparosítás révén fejlett ipari társadalom alakult ki – végén az első globalizációs válsággal –, amelyet a ’70-es évektől fokozatosan felváltott a posztipari-szolgáltató társadalom a Nyugatról Keletre menekülő iparágakkal (dezindusztrializáció); ezt a korszakot a második globalizációs válság zárta le. A 2000-es évek folyamán (…) megkezdődött a harmadik globalizációs hullám, amely az úgynevezett »negyedik« ipari forradalommal járt (»reindusztrializáció«).” (Ágh, 2019: 11.)

A kapitalizmus globalizációja tehát kéz a kézben haladt a neoliberalizmus erősödésével, és az 1990-es évektől bekövetkezett a neoliberális hegemónia konszolidálódása: Európában és Ázsiában is mélyült és szélesedett a gazdasági integráció, a közös piacok kialakítása, amelyre az USA az Észak-amerikai Szabadkereskedelmi Egyezmény (NAFTA) kialakításával válaszolt. Ugyanakkor ez a konszolidáció sokkal inkább folyamatos politikai harcot jelentett a politikai ellenfelekkel, valamint a társadalmak azon tagjaival, akiket a legjobban sértenek a neoliberális politikák (Plehwe, 2016: 69.), és mindez elvezetett a neoliberális erők és politikai hálózatok morális szelektivitásához. Azonban a neoliberális kapitalizmus válságai mégsem (még a rendszer törékenységét minden eddiginél jobban bebizonyító, 2008-ban kirobbanó gazdasági és pénzügyi válság sem) termeltek ki olyan alternatívát, amely mind ez idáig képes lett volna ezt a neoliberális gazdasági és politikai rendet leváltani.

3. A neoliberalizmus „ősforrásai”:
az Osztrák–Magyar Monarchia neoliberális öröksége

„A leépítést a fölösleges állami agendák megszüntetésével kell kezdeni, elsősorban a közüzemek leépítésével.”

(Ludwig von Mises, 1925)

A neoliberalizmus többet jelent közgazdasági iskolánál vagy gazdaságpolitikai megközelítésnél: a politikai, gazdasági és kulturális élet irányítására vonatkozik, és mindennek az államelméleti alapjait fogalmazta meg nemzetállami és nemzetek feletti szinten. Joggal állíthatjuk tehát, hogy a neoliberalizmus a globalizáció teóriája: a genfi iskola neoliberálisai a demokratikus döntéshozatali rendszerektől elzárt, többszintű intézményi kormányzáson alapuló globalizáció terveit dolgozták ki, amely egyensúlyt teremt a politikai és gazdasági imperializmus között. Ebben az elképzelésben a gazdasági világbirodalom ugyanakkor korántsem a laissez faire és a be nem avatkozás terepe, hanem a genfi iskola számára Hayeknek a Habsburg Birodalomról vallott megközelítése vált meghatározóvá, amely a birodalomban azt a gazdasági és kulturális kettős kormányzatot látta, amelyben állam és piac nem elkülönül, hanem strukturálisan összekapcsolódik (Slobodian, 2018: 12.). A neoliberális globalizáció intellektuális projektje az Osztrák–Magyar Monarchia hamvaiból született meg (Slobodian, 2018: 13.). A Monarchia és összeomlásának szellemi öröksége óriási hatást gyakorol a két világháború közti időszakra is, de leginkább a második világháború utáni európai integrációs folyamatokban fog testet ölteni. Sem politikai, sem eszmetörténeti szempontból nem véletlen, hogy az Európai Unióra igen gyakran a „Friedrich August von Hayek-féle föderációként”[11] hivatkoznak (Slobodian, 2018: 5.), hiszen a neoliberalizmus szellemi előzményei az összeomló Monarchia időszakában, a két világháború között felerősödő közgazdasági irányzatokban, valamint a második világégés után meginduló intézményesedésben keresendők. Ennek keretében alább az osztrák közgazdasági iskolával, az ordoliberalizmus német irányzataival, valamint a neoliberalizmust intézményes szinten képviselő Walter Lippmann Kollokviummal és a Mont Pèlerin Társasággal foglalkozom.

3.1. Az osztrák közgazdasági iskola: a Monarchia öröksége[12]

A két világháború közötti időszaktól kibontakozó neoliberalizmus egyik fontos pillére, azt is mondhatnánk, bölcsője az Osztrák–Magyar Monarchiát is sok szempontból meghatározó, heterodox megközelítést képviselő[13] osztrák (vagy bécsi) közgazdasági iskola. Az iskola létrejöttét Carl Menger (1840–1921) 1871-ben megjelent könyvétől (A közgazdaságtan alapelvei) számítják, amely a marginalizmus[14] egyik alapvetése (Madarász, 2002: 851.). Menger könyve a „marginalista forradalom” meghatározó teljesítménye volt a gazdaságtudomány történetében. A bécsi iskola későbbi egyik legmeghatározóbb személyisége, Ludwig von Mises azt állította, hogy ez a kötet csinált belőle közgazdászt; ezt nemcsak Menger pénz- és árelméletére értette, hanem magára a szerzőt jellemző fegyelemre is. Menger klasszikus liberális és módszertani individualista volt, aki a közgazdaságtant az egyéni választás tudományának tekintette.[15] Az iskola első generációjának meghatározó alakjai Menger mellett Eugen von Böhm-Bawerk (1851–1914), valamint Friedrich von Wieser (1851–1926). Madarász Aladár kifejti, hogy az alapítók generációja „1914-ig meghatározó befolyásra tett szert az Osztrák–Magyar Monarchiában, és nemzetközi tekintélyre az egész világon” (Madarász, 2002: 851.).

A második generáció már sokkal tagoltabb volt, és többféle megközelítést képviselt. Meghatározó személyiségei komoly hatást gyakoroltak a két világháború között éledező neoliberális irányvonalra, és tagjait ott találjuk a neoliberalizmus intézményesedési és konszolidációs fázisában is. Ebből a szempontból kiemelkedő Joseph Schumpeter (1883–1950), aki akár önmagában is iskolateremtőnek tekinthető, Ludwig von Mises (1881–1973) és Friedrich von Hayek (1899–1992). Az irányzat központi gondolata a laissez faire és a gazdasági szabadság közgazdasági védelmezésén túl az állami beavatkozás szigorú elutasításának filozófiai és politikai megalapozása. Az első világháború elhozta az Osztrák–Magyar Monarchia és egyúttal az osztrák iskola aranykorának végóráját is.

A politikai és tudományos elithez tartozó alapító nemzedék helyébe lépő közgazdászok közül Mises (aki korábban az osztrák kereskedelmi kamara közgazdasági tanácsadója is volt) és Hayek kezdetben rokonszenveztek a szocialista irányzattal, de hamarosan kiábrándultak belőle, és