Csillag István

Hosszú menetelés
Magyarországon

– részlet –

KALLIGRAM

A kötet megjelenését a Népszava támogatta.

Copyright © Csillag István, 2026
ISBN 978 963 468 633 0

Előszó

Amikor 2024 júliusában belefogtam a „Hosszú menetelés”-cikksorozatba, tudtam, hogy sokáig fog tartani, mire a felcsillanó remény után valóban megdönthetővé válik Orbán egyszemélyes diktatúrája. Hála istennek „csak” két évre volt szükség, hogy Magyar Péter felszántsa az országot, és mindenhová, még a legkisebb faluba is elvigye a fel- és a megszabadulás lehetőségét. Amikor elkezdtem a sorozatot, tizedik éve tartottak az oroszok Ukrajna elleni folyamatos provokációi, háborús cselekményei (Krím megszállása, 2014), sőt a szovjet Vörös Hadsereg megalakulásának a 105. évfordulójára időzített Ukrajna elleni totális orosz támadás (2022. február 24.) óta is már két év telt el. Semmi sem mutatott arra, hogy Magyarország – bármennyire is az Európai Uniónak és a NATO-nak a tagországa – elkerülheti a sorsát, és ne válna Oroszország vazallusállamává, Orbán ne helyezné Putyin lábai elé hazánkat. A sorozat címeként azért választottam a közel száz éve Kínában történt eseménysorozat nevét, mert a kínai polgárháborúban a visszavonuló kínai Vörös Hadsereg irtózatos veszteségek árán, de végül visszavonulva megmenekült a teljes pusztulástól, noha két éven át menetelt, ám megfordította a történelem menetét, átvette a kezdeményezést, és győzött. Ahogy Bem József mondta gyakran: „Lábbal verte meg az ellenséget!” Magyar Péter karizmatikus vezető, de a lábizma se lebecsülendő, bejárta az országot, mert gyalogolni nemcsak jó, de hasznos is.

Magyarországon Orbán Viktor 2010 után lépésről lépésre szétzúzta a polgári demokrácia intézményrendszerét, a fékek és ellensúlyok működése az általa irtózatos hosszú időszakra kinevezett, hozzá hű mamelukok vezetésének ellenőrzése alá került, a jogállamiság nemcsak a politikában, a közigazgatásban, hanem a gazdaságban is megszűnt. A kinevezett mamelukok biztosították Orbán egyszemélyes diktatúráját a látszatdemokrácia elkoptatott díszletei között, a gazdaságban oligarchákhoz kötődő, monopoljogokat élvező vállalatok sajátították el a képződő és államilag ellenőrzött járadékvadászat keretében a jövedelmeket, biztosították Orbán személyes és politikai családjának előre elrendelt gazdagodását. Töretlenül és megállíthatatlanul haladt előre az ország egészének és javainak Orbán általi birtokbavétele. Magyarország már másfél évtizede Orbánnak és kánjainak a csizmája alatt nyögött, lassan beletörődött abba is, hogy feladja évszázados álmát, a Nyugathoz való közeledést.

Ám egy senki által nem várt a véletlen, a 2024. február 2‑án kirobbant kegyelmi ügy megállította a Kelethez közeledést, ennek következményeként Magyar Péter PARTIZÁNnak adott interjúja nyomán, amelyben leleplezte a kegyelmi ügy hátterét, és vele az Orbán rendszer romlottságát, felsejlett a fordulat a teljesen reménytelennek látszó helyzetben Magyarországon. Ekkor kezdődött a „magyarországi hosszú menetelés”, amelynek több mint kétéves története újraélesztette a reményt, hogy vissza lehet vezetni az országot a demokrácia, a jogállamiság és a gazdasági verseny európai útjára. 2024 nyarától a Népszava adott otthont a Magyar Péter hosszú menetelését nyomon követő cikksorozatomnak, amelynek keretében hétről hétre – egészen a 2026. április 12‑i választásokig –, hétfőnként jelentek meg írásaim, ezzel az alcímmel. Ez a kötet ennek a „menetelésnek” a krónikája, a megjelent publicisztikáknak a gyűjteménye. Orbán személyes diktatúrájának totális kiépülését szintén a Népszavában, „Hozott anyagból” alcímmel megjelent cikkeimben mutattam be, amelyeknek kötetbe rendezett gyűjteményéhez hozzáfűztem az Élet és Irodalomban „Sorsközösség” címmel közreadott írásomat. Ennek írásakor ébredtem rá, hogy Orbánnal az egész nép áll szemben, és amikor erre mindenki ráébred, és együtt cselekedni kezd, otthon hagyja a félelmét, akkor vége Orbán rendszerének. Emlékeztető és érzelmi felvezetés gyanánt ezt a kötetet is ezzel az ÉS-ben megjelent írással kezdem. A „Hosszú menetelés” alcímet viselő írásaimból összegyűjtött kötetet továbblapozva és olvasva az olvasó hétről hétre követheti, hogyan láttam az esélyeket és a kockázatokat, miért gondoltam azt, hogy „nincs még veszve Magyarország!”

Csillag István

Budapest, 2026. április 13-án

Sorsközösség (?) a NER ellen (?)

Magamtól nem jutott volna eszembe a címben szereplő, kissé túlzó meghatározás arra a tüntetéssorozatban testet öltő mozgalomra, ami idén február másodika, a kegyelmi botrány kirobbanása óta kibontakozott. Ezt a szót az egyik árus használta a piacon, aki jól ismer, és aki eddig minden vásárláskor elmondta, hogy ő nem politizál, amivel finoman jelezte, hogy nem velem fúj egy követ – és aki ma már, az utóbbi hetekben tüntetni jár. Természetesen Magyar Péter meghirdetett tüntetéseire.

Hogy ne úszhassák meg

A sorsközösség szót nekem is ugyanazzal indokolta, amivel – egyik vérfideszes – szomszédjának, aki felháborodott azon, hogy a politikától eddig hangzatosan elzárkózó kereskedő a piaci standja helyett tüntetésről tüntetésre jár. A te gyereked is lehetett volna – vágta oda. Kedvenc árusomat az „akasztotta ki”, hogy képesek voltak annak kegyelmet adni – pusztán azért, mert NER-es –, aki gyerekeket beszélt rá arra, hogy tussolják el az őket molesztáló gyermekotthoni vezető bűneit, hogy a molesztáló megússza. Igaz, a közönség már megszokta, hogy – egy-két kis hal kivételével – a NER-esek bármit megúsznak, de amikor gyerekek elleni bűncselekményeket elkövetők is elsétálhatnak, ez az én árusomnak (IS) már több mint elég volt. Felháborodását az meg csak fokozta, hogy az eltussoló annak ellenére kegyelmet kapott, hogy az általa megfélemlített egyik gyerek vonat elé vetette magát. A te gyereked is lehetett volna – érvelt. Sorsközösséget alkotunk! Akár tudunk róla, akár nem. Bármikor, bármit megtehetnek velünk. Elvehetik a boltomat, rám küldhetik az adóhivatalt, kiforgathatnak a házamból – ha megtetszik –, de ha gyerekekkel teszik meg ugyanezt, akkor nálam átlépik a piros vonalat. Ezek azt hiszik, bármit megtehetnek büntetlenül. Nem ülhetünk otthon, hogy a tévéből tudjuk meg, mi történik velünk. Ezt a kegyelmi ügyet nem fogják megúszni. Tűnjön el az, aki elnézi, ha azt egy NER-es teszi, hogy gyerekeket megrontanak, amikor meg véletlenül kiderül, akkor az általa kiadott parancsot letagadva gyáván nők és papok mögé bújik.

Jókor, jó helyen…

Csodálkozva olvasom, hallgatom, nézem értelmiségi barátaimat, akik értetlenkedve, finnyáskodva kísérik figyelemmel a Magyar Péter által indított népmozgalmat. Nyilván nem járnak piacra, ezért nem érzékelik azt az elemi felháborodást, aminek csillapítására Orbán először képmutatóan a „gránitszilárdságú” Alaptörvény módosítását vezette elő, majd érzékelve, hogy ez semmit sem ér, az általa az „égbe emelt” nőket küldte el. Ám a felháborodás nem halkult. Az értelmiségi barátaim által nem érzékelt népharagot tovább srófolta Magyar Péter PARTIZÁNnak adott interjúja, amely hitelesen érzékeltette, hogy amit látunk, az nem hiba – az maga a rendszer. Ő volt az egyetlen, aki felismerte, hogy politikai válaszra vár az egyetlen hónap alatt, február elejétől márciusig kirobbant népharag, mert azok, akiket felháborított Orbán képmutatása, a „gránitszilárdságú” Alaptörvény értelmetlen újabb módosítása, a felemelt nők feláldozása, „nem állnak meg félúton”. A semleges youtuberek, influenszerek „Odakint most szörnyek járnak” címmel meghirdetett tüntetése ugyan lépést tartott a tömeghangulattal, de miután az összeverődött százezres tömeg hiába várta a politikai következményt, a valóságos tetemrehívást, annak elmaradta miatt csalódottan hazament. Igaz, amikor ennek a tüntetésnek a szervezése megkezdődött, a köztársasági elnök még a helyén volt, ám mire megtartották a tüntetést, már nem lehetett azt követelni, hogy mondjon le. A tüntető tömeg és influenszer vezetői az „önduga” helyzetébe kerültek. Már nem követelhették annak a távozását, akivel szembefordulva még nem kellett volna nyíltan az Orbán-rendszerrel is szembefordulni, hiszen ő már – az ártatlanságot szimbolizáló hófehér atillában – könnyes szemekkel lemondott. Ha továbbra is fenn akarták tartani azt a képmutató látszatot, hogy a politika mocskos dolog, amit a civilek és a politikai pártok összefogásának a megakadályozása érdekében a magyar társadalommal Rogánék hitettek el – és ezért ők sem politizálnak –, nem követelhették azt, ami kézenfekvő: Orbán lemondását. Hiába fejezte ki a youtuberek felhívása az elemi felháborodást, a lelkes tüntetést eredményező tettük befejezetlenül, a résztvevők várakozásait be nem teljesítve, hiányérzetet keltve ért véget. Pedig a felhívás a szónoklatok meghallgatásánál többet ígért. Ahogy a sérelmet szenvedett gyerekek javára szervezett hihetetlen méretű gyűjtésben is a tettvágy fejeződött ki. „Elegünk van. Oldalaktól függetlenül fontosnak tartjuk, hogy civil emberként felemeljük a hangunkat az áldozatok védelme, az átláthatóság, az emberi tisztesség és az őszinte társadalmi párbeszéd érdekében. Elkeseredettek vagyunk… A legkiszolgáltatottabb, tragikus sorsú gyermekeket hagyta cserben az állam, amikor egy bántalmazó intézményigazgatóra bízta őket. A cserben hagyás után most el is árulták az áldozatokat… A dühünket, a fájdalmunkat, az együttérzésünket szeretnénk ezúton is kifejezni.”

A tüntetés százezer résztvevője megérezte az erejét, de dolgavégezetlenül ment haza, mert az ajtót, amin be akartak törni, szép csendesen, jól megrendezett módon, könnyezve kinyitották. Az igazi Machiavelliként dolgozó orbánisták felismerték, hogy le kell szerelniük a felháborodást, mielőtt az az ajtóig ér, ezért könnyes és szépen komponált lemondással a tömegnek odavetették a köztársasági elnököt.

Mit csinált az ellenzék? Érzékelt bármit is ebből az elemi felháborodásból? Attól félek, semmit. Először az Alaptörvény módosítása érdekében – tehát a lehetetlenre, hiszen Orbánnak van kétharmada a Parlamentben – szerveztek tüntetést, mondván közvetlenül a nép válassza köztársasági elnököt, ám nem nevezték meg, hogy ki volna az a személy, aki erkölcsileg biztosan fölülmúlná Orbánék bábjait (pl. Iványi Gábort). Majd előre hozott választásokról álmodoztak, annak a követelésnek a képviselete nélkül, hogy a kegyelmi ügyekben közreműködők (tehát Orbán, Rogán is) valamennyien távozzanak a közéletből. Fogalmazhatnám persze úgy is, hogy rosszkor, rossz követeléssel voltak rossz helyen. Nem a rendszer romlottsága ellen tüntettek, nem azt követelték, ami az adott helyzetben az egyetlen megfelelő követelés lett volna, teljesen eltévedtek, még a félútig se jutottak el.

Ebbe a népharagba, amit nem csillapíthatott le a youtuberek tüntetése, robbant bele Magyar Péter, aki egyedül – mert belülről, ezért hitelesen – mondta ki, hogy ami történt, az nem véletlen, mert ez az Orbán-rendszer. Hihetetlen népszerűsége ebből ered: azzal törődik, ami a népharag tárgya, és nem azzal, hogy besorolják Soros-, Gyurcsánybérencnek, baloldalinak, abuzálónak. Előre ment, és nem nézett se egyik, se másik oldalra.

Felvesszük a komoly harcot…

Sokan ismerik azt a Bonaparténak tulajdonított mondást, amely így szól: „Felvesszük a komoly harcot, azután meglátjuk!” A döntést nem halogathatjuk az erőviszonyok felmérésével, az időjárási viszonyok mérlegelésével, az utánpótlási nehézségek számbavételével, mert a döntésre alkalmas pillanat, vagyis a momentum egyszer jön csak el. Ha azt nem ragadjuk meg, akkor szép körmondatokat lehet leírni, lehet lamentálni szépen berendezett üléstermekben később, de még maga Hérakleitosz sem tudna még egyszer ugyanabba a folyóba belelépni. Gramsci, az olasz kommunista filozófus írta meg a mondás folytatását, aki szerint annyiban látunk előre, amennyiben cselekszünk. Amikor az első lépést már megtettük, akkor hirtelen kinyílik a tér, a leküzdhetetlennek látszó kezdeti nehézségek elhárulnak, és sokkal tisztábban látszik az, hogy merre lehet, merre érdemes előrehaladni. Magyar Péter képes volt megtenni az első lépést, képes volt cselekedni, ezért – furcsamód – egyetlen felhívásától tömegek özönlöttek az ismeretlen NER-esnek számító fiatalember tüntetésére. Többen jöttek el, mint ahányan a buszokkal a Nemzeti Múzeumhoz vitt zsoldosok voltak. Magyar Péter és követői előtt kettévált a Vörös-tenger, és azóta is száraz lábbal kelnek át rajta. Ráadásul Magyar Pétert minden hitetlen Tamás is követte, mert hiszen Magyar Péteren még rajta van a maffiaállam minden nyoma, nem mese ez, gyermek, hanem az általa átélt valóság.

Nyilvánvaló, hogy Magyar Bálint és társai nemhiába írták le több kötetben Orbán rendszerét tudományos alapossággal maffiaállamként. Nyilvánvaló, hogy Ungváry Rudolf nemhiába vitatkozik évtizede arról, hogy ez a rendszer fasisztoid mutáció. Ám az általuk művelt rendszerkritika, a kritika fegyvere nem váltott alakot, és nem késztette a tömegeket cselekvésre is, a kritika fegyverét nem váltotta fel a… Erre egy volt NER-es, a NER árulója volt képes, akinek ujján, mint hitetlen Tamásnak az ujján, ott van még az Orbán-rendszer minden szennye. Magyar Pétert a cselekvés és a méricskélés hiánya emeli ebben a két hónapban a NER-rel évtizede hadakozó ellenzéki politikusok fölé. Ami hitelesíti, hogy bár ugyanolyan agymosott körből jön, mint valahai szobatársa, Gulyás Gergely, vagy a volt államelnök, vagy volt házastársa, a volt igazságügyi miniszter, de képesnek látszik – igaz, lassan, fokozatosan – megszabadulni az általa valaha rajongott vezér imádatától, és annak szóhasználatától, zavaros gondolataitól.

Milyen érdekes így visszatekintve szembesülni a volt igazságügyi miniszter asszonynak a nők elleni erőszak elítéléséről szóló isztambuli egyezmény aláírását elutasító magvas mondásával, amely szerint az „egy politikai hiszti”. Mondja ezt mély meggyőződéssel egy képzett, nyelveket beszélő, jogvégzett nő, akit – a Hajdú Péterrel folytatott beszélgetése szerint – a férje több mint egy évtizede megfélemlít, aki nem tud kitörni a férje által vele szemben gyakorolt erőszak légköréből. Igen, Magyar Péter nem az „Egy igaz ember”. Nem róla mintázta volna Borisz Polevoj a hősét. Ő egy volt NER-es, mondhatnánk, egy volt Saulus, akiből még nem tudjuk, hogy Paulus válik‑e.

Magyar Péter amikor a titkosszolgálatokat és a propagandát felügyelő Rogán Antalnak üzent hadat, akkor nem mást, mint Péter Gábor és Goebbels József mai utódját vette célba. Innét néhány hét után eljutott oda, hogy Orbán Viktor lemondását követelje. Egy volt NER-estől ez több mint bátorság, ez adja a politikai hitelét. Panaszkodnak: nem olyan bölcs, hogy az európai minimálbér követelésével álljon elő, felróják: nem olyan megfontolt, hogy az Alaptörvény módosításának mikéntjéről írjon jogtudományi értekezést. Ugyan miféle sorsközösséget kovácsolna össze az európai minimálbér nemes gondolata? Az a sorsközösség, ami a mellette tüntetőket összefűzi, nem más, mint hogy tűnjön el ez az erkölcsileg vállalhatatlan orbánista bűnszervezet. És kérdem én: nem ezt kell követelni? Igaz, hogy nem alkotott komoly programot, olyat, hogy beszakadjon az asztal, de azért mondott néhány érdekes dolgot, így megemlítette céljai között a Klebelsberg Központ feloszlatását, az Európai Ügyészséghez történő csatlakozást, az ügynökakták megnyitását. Tudom, hogy ezek rendszertelenül, összevissza elcsöpögtetett töredékek. De nem lehet, hogy ezek is világosan kifejezik, hogy merre tart? Amikor Brutus elsőnek emelt kezet a Római Köztársaságot önmaga alá rendelő, a nép által kedvelt Julius Caesarra, nem volt‑e maga is sokáig rendületlen híve Caesarnak? Hogy tudott volna enélkül közel kerülni hozzá? Hogy tudta volna meg, és hogyan tudta volna hitelesen, vért forralóan bemutatni, hogyan tiporja Caesar maga alá a Római Köztársaság intézményeit?

Nem a mi kutyánk kölyke

Magyar Péter sose tartozott a mai ellenzék egyetlen pártjához se. Lehet, hogy tizenkét-tizenhárom évesen rokonszenvezett az SZDSZ-szel, de ebből annyi maradt, hogy most az önkényuralommal szemben a szabadságot, a választás lehetőségét védi, másképpen fogalmazva: liberális gondolkodású ember. A franciák szokták magukról mondani, hogy egy francia a szívét a bal oldalán, a pénztárcáját a jobb oldalán hordja. De mi következik ebből? Mindössze annyi, hogy normális. Nem kora gyermekkora óta bolsevik vagy szabadsághős. Sőt, ha tetszik, örömmel fogadta el azt a jólétet, amit neki és a hasonló helyzetben élő fiatalok számára a rendszerváltás utáni Magyarország nyújtott. Magyar Péter aranykanállal a szájában született, mert a születése jogán tagja lett a Fidesz-éra uralkodó osztályának. Elfogadta kivételezett helyzetét, és mert azt a vezérnek köszönhette, emiatt nemcsak hálás volt, hanem éljenezte, sőt szolgálta is. Lehet, hogy gerinctelen módon túllépett a stikliken, de megérezhette, hogy a NER átlépett egy határt, mert hívei mentegetésében olyan hibát követett el, amelyet soha nem lehet tisztára mosni, és örökre rajta marad a szégyenletes billog. Magyar Péter az Orbán-rendszer haszonélvezője volt, ahogy Engels gyárosként a kapitalizmusé, vagy sokan a mai ellenzéki oldalon – köztük én is kishivatalnokként – a valahai szocializmusé. Édesanyja lehet, hogy nem a „Kratkij kurszból”, vagy Tocqueville műveiből olvasott fel számára, mégis képes volt felismerni, hogy „ahol zsarnokság van, ott zsarnokság van”. Még nincs teljes fegyverzetben, ahogy az ellenzék értelmiségi tagjai sem Pallas Athénéként ugrottak elő Marx vagy Bibó István koponyájából.

Szilánkhasítás a zsarnokság hatalmas jégtömbjéből

Szokták mondani, hogy a biciklit addig könnyebb egyensúlyban tartani, amíg halad. Magyar Péter annak a népmozgalomnak a hullámára ült föl, amit a közönség erkölcsi felháborodása vert fel. Nem ő keltette a hullámokat, de felismerte, hogy különösebb politikusi élesztés nélkül is egymásra találtak azok, akik megelégelték az Orbán-rendszer szemforgató ájtatossággal álcázott förtelmes erkölcsi züllöttségét. A sorsközösség létrejött, sőt sokan fel is ismerték. Nem Magyar Péter hozta létre a tüntetők közötti sorsközösséget, de ő az, aki újabb és újabb szabad terekre hívja elő házaikból az eddig félve vagy közömbösen a rajtuk elkövetett megaláztatásokat és lenyúlásokat elviselő embereket, és csatlakoztatja őket a már létrejött közösséghez. Azzal, hogy előre bejelenti, hogy hol áll majd legközelebb a megszomorítottak és megnyomorítottak mellé Battonyától Nemesmedvesig, éppen az ellentétét mutatja fel annak, ami a bujkáló vezér újdonsült taktikája. Nagyszerűen alkalmazza az időjáték és térjáték egységét. Amíg az ellenzéki pártok még az elöltöltős mordályuk töltésével vannak elfoglalva, Orbán és hordái pedig a szuverenitásvédőiken, a szolgálataikon keresztül minden mozgáson rajta tartják szemeiket, ő már a hátultöltő vadászpuskát is elektronikus gyorstüzelő fegyverre cserélte. Mindenütt ott van, ahol várják, és akkor is levelez, válaszol, szervez, amikor a jóindulatú ellenzéki politikus már a hálósipkáját készíti elő. A sorsközösséget addig tudja építeni, amíg mozgásban van, szemben a potrohos, tohonya vezérrel, aki közönsége elől bujkálva magtárba, meglepett kirándulók közé menekül, az ellenzéki pártok pedig a két mikrofon részvételével tartott sajtótájékoztatókkal helyettesítik a nép közé járást, és pici mozgástól is csak levegő után kapkodnak. Értelmiségi barátaim kétkedve kérdezik: hogy lesz ebből rendszerváltás? Mi lesz ennek az őrült hajszának a vége?

Kénytelen vagyok Teng Hsziao-ping mondását idézni: „mindegy, hogy milyen színű a macska, csak megfogja az egeret”. Az egér pedig tudjuk: Netuddki, a vezér.

Élet és Irodalom LXVIII. évfolyam, 19. szám, 2024. május 10.

A megszokás unalma

Publikálva: 2024. 07. 10.

Február másodikáig számomra az egyetlen izgalom legfeljebb egy alliteráció volt, ami a magyar rögvalóság megszokott mindennapjait leírja. A belenyugvós unalomban alliterációkon, a szavak kezdő mássalhangzójának egyezőségén járt az agyam. Például így: „A feldúlt fülkeforradalmárok felvonultak a forrongó filoszok felvilágosult foteljei felé; felindulásukban végképp véget vessenek a váltógazdaság világának, lesöpörjék a liberalizmust löttyös lelkesedésükben.”

Éppúgy hozzászoktunk az unalomhoz, mint a Kádár-rendszer három évtizede alatt. A mi életünkben már úgysem lesz változás, az Orbán-rendszer ugyan nyíltan még nem az orosz szuronyokon ül, de választásokon nem váltható le. Másra meg sem erő, sem akarat, sem képesség, sem terv, sem igény nincs.

„A VILÁG ELFÁRADT MÁR SZAGOSODNI. UNTA…” (JÓZSEF ATTILA). Az ellenzék pártjai képtelennek bizonyultak felismerni, hogy az európai parlamenti választásoknak az a tétje, hogy milyen mértékben járul hozzá Orbán Magyarországa a szélsőjobb európai megerősödéséhez. Ebből a szempontból a legfontosabb magyarországi stratégiai cél az lehet, hogy egyetlen szavazat se vesszen el, amit „nem Orbán”-ra és nem a fasisztákra adtak. A személyes egzisztenciális érdekeken túl majdnem mindegy, hogy a mérsékelt európai pártcsaládok között (néppárt, szociáldemokraták, liberálisok) milyen arányban oszlanak meg a magyar választók által Strasbourgba küldött képviselők.

Ehhez persze távlatos gondolkodásra, széles körű és egységes választási szövetség létrehozására lett volna szükség. Ehelyett – mint az ázott csirkék – az ellenzéki pártok egy része a tyúkanyónak látszó Demokratikus Koalíció szárnyai alá húzódott, más részük (pl. a Momentum) bombasztikus szövegekkel – mint a sötét erdőben hangosan fütyörésző, félős kisgyerek – az önállóságát őrizte, míg a nem fasiszta maradék Orbán szatellitjévé vált. Miközben vezetőik, az őket favorizáló „független” elemzők, a magukkal elégedett tudósok mindegyike százszor leírta, hogy a választási szabályok, a választás médiakörnyezete, a felhasználható erőforrások aránytalansága kizárólag Orbánt támogatja, mégis tovább küzdöttek az Orbán által kialakított ketrecben, Orbán szabályai szerint.

Mintha az ellenzék vezetőit, elemzőit, bölcs tanácsadóit nem is érintette volna meg a hálózati társadalom valósága, a közösségi média megjelenése, és ehhez igazodóan a reagálás és a kigondolás szükséges idejének radikális megrövidülése. (Ja, ha valakit oldalszámra fizetnek, akkor százoldalasban gondolkodik.) Az ellenzéki térfélen az egyetlen innováció az előválasztás intézménye volt, de elmaradt a háztól házig, telefontól telefonig folytatott folyamatos agitálás, a helyszínen történő, valóságalapú kontaktusépítés.

Megmaradt a lassú, nehézkes, fotelból történő és kerekasztalok melletti gondolkodás, nem léptek ki a térbe, nem váltak „utcaharcosokká”, nem törekedtek arra, hogy fizikailag is megérintsék a választót, hogy „emberközelbe” kerüljenek. Ennek elmaradása miatt az Orbán szabályai szerint folytatott játékban rendre alulmaradtak, labdakezelésük lassabb, érvelésük nehézkesebb, mondatfűzésük hosszadalmasabb. Az ellenzék pártjai még „elöltöltős” (ám míves) puskával lőttek, miközben már régen hátultöltős fegyverre kellett volna áttérni.

Nem véletlen, hogy az ellenzéki vereségeket újabb vereségek követték, ahogy az osztrák hadsereget is egyre-másra győzték le Solferinótól Königgrätzig. Az egyre hosszadalmasabb magyarázatok a vereség okairól a közönség számára nem pótolták a katarzist, amelyet a kudarc csalódottsága miatt egyre jobban felgyülemlő, levezetésre váró feszültség pozitív mozgósító erejétől vártak. A közönség megszokta az ellenzék egyre unalmasabb készülődését az összefogásra, programjainak az alig olvasott lapokban való csiszolgatását, a teátrális és kimódolt megnyilatkozásokat, a megrendezett és ezért hatástalan tévévitákat.

Az egymás után szükségszerűen bekövetkező vereségek unalmas egyhangúságát semmi sem látszott megtörni. Az ellenzék vezetői az idő érlelő erejében bíztak. Nem ismerték Marxnak a „falopási törvény” vitájához írott cikksorozatát, amelyben leírja, hogy az időnek kétféle szerepe lehet: vagy érlel, vagy rohaszt. Úgy tűnik, a magyar ellenzék esetében a második hangsúlyosabb.

A VÉLETLEN MINDIG VÁRATLAN? A megszokásnak ebbe az évtizedes nyugalmába robbant bele Magyar Péter. A kegyelmi ügy véletlen nyilvánossága, az azt kísérő tömegfelháborodás, a semmiből támadt influenszertüntetés, és ennek hullámán a Magyar Péter leleplező hangfelvételét felkonferáló, radikálisnak látszó Partizán-interjú, majd a tömegdemonstrációk márciusi tizenötödikei főpróbáját követő, a közösségi média aktív használatára építő országjárás megzavarta a beletörődés nyugalmát.

A 2022-es országgyűlési választások utáni reménymentes hangulatot nem fordította át a dac dühös dinamizmusává még az Európa-bajnok fogyasztói áremelkedés, a gazdasági növekedés kifulladása, a magasra szökkenő költségvetési és külsőmérleg-hiány sem, pedig a bölcs elemzői-tudósi jövendölés éppen erre, a gazdasági romlás miatti rossz hangulat ellenzéki esélyeket „automatikusan” javító hatására hivatkozott. Az sem galvanizálta életre a hazai demokratákat, hogy az európai választások évében Orbán egyetlen mentőkötele Trump elnökként való visszatérése, meg hogy végképp hozzátapadt a keleti despotákhoz (Hszi Csin-ping, Putyin).

Pedig a bölcs elemzők még Magyarországon is hallhatták, hogy az amerikai demokráciát, annak teljes felforgatása érdekében, Trump – győzelme esetén – egyetlen napra fel fogja függeszteni, így a magyar demokratákat az Európai Unió demokratikus pártcsaládjainak összefogásán alapuló szövetségén kívül nem támogathatja senki. A magyar ellenzék jámbor vezetőinek meg bölcs tanácsadóiknak a költőt idézve kellett volna maguktól is kérdezniük: „Hová forduljon az ember, ha nem tartozik a harcosok közé?”

A megszokott unalom okán érthető mind az Orbán-diktatúra zsoldosainak, mind a lankadt ellenzéknek a reakciója Magyar Péter váratlan berobbanására. Hiszen Magyar Péter még a televíziókban szokásos figyelmeztetést sem játszotta be számukra a feltűnése előtt: „Felhívjuk kedves nézőink figyelmét, hogy a műsorszám a nyugalom megzavarására alkalmas képi és hanghatásokat tartalmaz, továbbá esetleg a személyiséget károsító magatartásminták láthatóak.”

Mindkét, a lövészárokba magát évtizede beásó oldal a szokásos fordulatokat használva próbálta kiűzni a váratlan betolakodót. Orbánék megpróbálták Magyar Pétert begyurcsányozni vagy besorosozni, Gyurcsányék pedig rendesen orbánozták, sőt a Messiásként feltűnő fasiszta-populista diktátor veszélyét is láttatni igyekeztek benne. Mindkét oldal a legnagyobb egyetértésben próbálta a nők verőlegényének, agresszorának beállítani, hogy folyamatos karaktergyilkolással fosszák meg vonzerejétől.

Szerintük Magyar Péter egy senki, aki csak volt feleségének köszönhet mindent, a szoknyája mögé bújva élvezte az életet, majd a megromlott házasság miatti feszültségét agresszióval, tombolással vezette le. Volt feleségét is mozgósították ellene, hogy a nyilvánosságra hozott hangfelvétel átütő erejét azzal mérsékeljék: Magyar Péter nemcsak feleségverő, de haszonleső is. Igaz, nem idézték Varga Judit elhíresült mondását, hogy igazságügyi miniszterként azért nem írta alá a családon belüli erőszakról szóló nemzetközi egyezményt, mert „az isztambuli egyezmény politikai hiszti”.

Minthogy a kormányzati, Orbán által elrendelt pedofilmosdatás miatti népfelháborodás mélységét – az influenszereken kívül – egyedül Magyar Péter vette észre, és ennek hullámát meglovagolva lépett ki a politikai térbe, így a máskor jól bevált vádaskodások leperegtek róla, sőt ingyen biztosították számára a közismertséget. Soha ilyen olcsón nem vásárolt magának népszerűséget politikai szereplő, mint amikor Orbánék milliárdos, Gyurcsányék százmilliós ellenreklámjának gyümölcseit aratta le.

Ahová Magyar Péter – Nagy Ervintől kölcsönzött – furgonja platóján nem jutott el, oda eljutott a beszédeinek, megjelenéseinek felvétele. Amire a közösségi média használatával, a mind gyakrabban érdeklődő – leleplezésére fenekedő – tévék, újságok riportjaival nem lett volna képes, azazhogy ráirányítsa a figyelmet az Orbán-diktatúra romlottságára, mindent besározó természetére, azt megtették helyette a megszokott komfortjukból kibillentett médiamunkások, az értelmiséginek mondott elemzők. Ráirányították a figyelmet, hogy valóban lehet más a politika.

Azt mindig is tudhatta a közönség, hogy az Orbán-rendszer egy körmönfontan, „tégláról téglára” felépített diktatúra, de a pedofilmosdatás nyomán ismerte meg, hogy milyen mértékig romlott és mocskos is. Ám ami eddig csak sejtés volt, hogy az ellenzék pártjai impotensek, hogy képtelenek együttérezni a közönséggel, azt a pedofilbotrány miatti művi, affektált felháborodás életidegensége leplezte le. Magyar Péter mellett a legradikálisabb ellenzéki néptribun is papirosízű, kimódolt maradt.

A világ röheje, hogy az ellenzék igen tiszteletreméltó elemzői, celebriporterei, mély érzésű filoszai nem a saját pártjaik tehetségtelen vezetőit bírálják, hanem Magyar Pétert, vagy rosszabb esetben a közönséget, hogy miért hallgatnak az úgymond hamis prófétákra.

AMI HÁTRAVAN. Egyetlen mondatban: a hosszú menetelés. Bár ennek a csengése Mao Ce-tung óta nem egyöntetűen pozitív. Az európai választások során felvillantott újszerű „közönségtalálkozók” csak a kezdetet jelentik. Nem véletlen, hogy valamennyi lakott település felkeresését hirdette meg Magyar Péter, éppen Magyarország uniós elnökségének idejére. Láthatja, hallhatja minden európai, hogy a zsarnokok hálójában vergődő Orbán országában még nem mindenki vált Putyin, Hszi Csin-ping, Trump palotapincsijévé.

Az országjárás folytatására, a személyes találkozók útján folytatott közösségépítésre már csak azért is szükség van, mert az európai választások tanulsága, hogy a kisebb települések makacsul őrzik az Orbán-rendszer változásellenességét. Persze, erre nemcsak az lehet a közkeletű magyarázat, hogy ide nem jut el más hír, mint amit a „királyi tévé” közvetít, hanem az is, hogy az itteni szavazatszámláló bizottságokban ellenzéki résztvevő sincs, így könnyen lehet a még nem megjelent szavazóknak a szavazási határidő letelte előtt – akár egy órával is – „segíteni”, hogy mozgóurnával vagy más „segítséggel” gyakorolhassák jogaikat.

Ha abból indulunk ki, hogy Magyarországon több mint tízezer szavazókör van, és ezek felébe a statisztikai átlaggal számítva sem juthatott el az ellenzéki pártok mindössze ötezer delegáltja, akkor világos, hogy a falvakban az történik, amire Orbán számít. (Tisza 1871, DK–MSZP–Párbeszéd 1303, Momentum 1048, Jobbik 664, Kétfarkú 460.)

Már annyiszor hallottuk az ellenzéki pártoktól, hogy „felszántják” a vidéket, aztán vagy eke nem volt, vagy ló, legfeljebb az ökrök kérődztek a vályúnál. Most Magyar Péteren a sor, hogy tanuljon, és hosszú menetelésbe fogjon. Ellendrukkerekben nem lesz hiány. Akkor is: „Nulla dies sine linea!”

Hiány a köbön

Publikálva: 2024. 07. 22.

A magyar költségvetési politika évtizedek óta bukdácsol a nagyobbtól a kisebb hiányig, és vissza. Kopits György, a neves magyar származású közgazdász a magyar kormányokat „fiskális alkoholistának” nevezte, akik nem tudják megállni, hogy az adófizetők pénzét ne mértékletesen használják. Orbán 2010-es hatalomra kerülése után a látszat az volt, úrrá lett a magyar kormányok káros hajlamán, hogy hiányt hiányra halmoznak, és néhány évig – pontosabban 2020-ig – úgy tűnt, hogy jó útra tért, kijózanodott. A kijózanodást azonban az újraválasztása érdekében újra a fiskális alkoholizmus váltotta fel, és ez tart azóta is.

Ebben az írásban azt igyekszem bemutatni, hogy a hiány miért krónikus; miért tudott Orbán szebb képet mutatni 2010 és 2020 között; miért fontos a kiszámítható, szakszerű, becsületes – és ezért hiánykerülő – költségvetési politika.

A KÖLTSÉGVETÉSI HIÁNY TERMÉSZETE. Minden gyerek tudja, még a legkisebb is, hogy attól keletkezik a hiány egy ország költségvetésében, ha többet költ, több kiadást vállal, mint amennyi bevétele van. A keletkezett deficit miatti lukat be kell tömni, a hiányzó adófizetői pénzt pótolni kell. Ez drága dolog: ha a deficitet „termelő” kormánynak valaki kölcsönöz, kamatot kér a pénz után.

A családoknál is előfordul, hogy egy adott időszakban nagyobb kiadást vállalnak, mint amekkora a rendszeres bevételük, de ezt okos tervezés esetén azért teszik, hogy olyan beruházást valósítsanak meg, amelynek révén később könnyebben ki tudják gazdálkodni a bevételtúllépés következményeit. Okos gazdálkodás esetén a folyó kiadásaik nem lépik túl a folyó bevételeket. Eladósodni nem két szelet rántott hús – azaz a nagyobb pocak – érdekében érdemes.

A kormányoknak is arra kell törekedniük, hogy a minden évben rendszeresen felmerülő kiadásaikat az adókból és járulékokból származó bevételek fedezzék: pl. a tanárok bérét, az egészségügyi ellátás költségeit, a bíróság vagy a rendőrség működési költségeit, az utak karbantartását. Békeidőben legfeljebb akkor kockáztathatják meg, hogy túllépik a „takaró” által szabott határt, ha olyan beruházás költségeit finanszírozzák a hiány és az erre felvett kölcsön vállalásával, ami miatt gyorsabb gazdasági növekedés, nagyobb jövőbeli jólét érhető el. A költségvetés szaknyelvén fogalmazva a folyó kiadásokat folyó bevételekből illik fedezni. Ha pedig észszerű és okszerű beruházásra kerül sor, ennek a megvalósítására a későbbi években esedékes adósságszolgálat miatt több bevételt a nagyobb gazdasági növekedés gyümölcseiből lehet tervezni, illetve a felvett kölcsön kamatára is kell gondolni a pótlólagos bevételekkel (adóemelés).

Sajnos ez a paraszti egyszerűséget tükröző gondolkodás a magyar költségvetési politikát nem jellemzi, hiszen a népszerűség-vásárlás, a hatalmon maradás érdekében a politikai erők vagy többletkiadásokat (pl. 13. havi nyugdíj, minimálbér-emelés), vagy bevételcsökkentést (fiatalok adójának eltörlése, adó-visszatérítés) vállalnak. Minden politikai alakulat, a politikai osztály egésze hajlamos jót tenni a más pénzén.

Persze nincs ingyenebéd, mert a hiány azonnal kopogtat, és a felelőtlen, sőt inkább kiszámíthatatlan gazdálkodás következményeit sokszorosan kell megfizetni. Ilyenkor jönnek az „óhéber dumák”, mint háborús infláció, szankciós adóemelés stb. Száz szónak is egy a vége: költségvetési hiány mindig abból keletkezik, hogy a kormányok az adófizetők pénzével nem úgy bánnak, mintha az a sajátjuk lenne, és ez csak azért lehetséges, mert az adófizetők sem tekintik a közpénzt (a saját adóbefizetéseiket) a saját erőfeszítéseik, verejtékük eredményének, ezért elfogadják, hogy csak a kormányok jó szándékán múlik, emelik‑e a jövedelmeket, vagy éppen csökkentik az adókat.

Magyarországon a rendszerváltás után nem valósult meg a „szótárváltás”, a politikusok nem kezdtek a költségvetés helyett az adófizetők pénzéről beszélni, nem vált erénnyé a – polgári életben elismert – takarékosság, az adott szó, a kiszámíthatóság becsülete nem lépett a betyárbecsület helyére. Ahogy az alkoholista minden reggel megígéri, hogy többé nem rúg be, de estére mindig útjába akad egy italbolt, úgy viselkednek a magyar kormányok is. Ezért volt nagyon találó a fiskális alkoholista kifejezés, hiszen a választók ingyenpálinkával való elkábítása, mióta hazánkban is vannak választások, folyamatos. A krónikus költségvetési hiány a folyamatos kábítás következménye, és egyben a kábításhoz szükséges források finanszírozásának módja.

A bekövetkezett hiány okaként persze nem a választók megvásárlását jelölik meg (pl. nyugdíjprémium, a CSOK felemelése, a fegyverpénz, az orvosok béremelése stb.), hanem objektív külső tényezőket, mint a háborús szankciók, a világgazdaság állapota, Brüsszel LMBTQ miatti bosszúja. Pedig a valóság sokkal egyszerűbb. Mi, választók jámbor számosállatként benyeljük, ha gazdánk nagyobb adag és kölcsönvett pénzből vásárolt abrakot lök elénk, hogy a karámjába hajtson.

A SZABADSÁGHARCOS ORBÁN. Orbán rendszere – egy igazi diktatúrához méltóan – kezdettől arra törekedett, hogy gazdasági-költségvetési döntéseit sem Magyarországon, sem külföldről (az EU, az IMF vagy a hitelminősítők részéről) ne befolyásolhassa senki. Szabadságharcot vívott mindenféle ellenőrzéssel szemben. Harca először a magyar országgyűléssel, a választókkal szemben volt eredményes. Annyiszor lépi át a költségvetés módosítására vonatkozó szabályt, ahányszor akarja; olyan időpontban viszi a költségvetést a parlament elé, amikor az előző évről még semmi sem áll rendelkezésre; a demokratikus ellenőrzés minden szervét semlegesítette (Állami Számvevőszék, Költségvetési Tanács, független jegybank).

Emellett arra is szükség volt, hogy a hatáskörök folyamatos centralizálása, az Alkotmánybíróság hatáskörének megnyirbálása, az államháztartás vitelére vonatkozó törvény átírása révén a kormány és személy szerint a miniszterelnök gyakoroljon minden döntési jogot. Két fillér nem gurulhat át Pestről Budára a miniszterelnök személyes előzetes és utólagos jóváhagyása nélkül.

A külső ellenőrzés megszüntetéséhez nem rendelhette maga alá a világot, ehhez a költségvetés elfogadható mértékű hiányát kellett produkálnia, amit 2011-től 2022-ig meg is valósított. Kifelé az Uniótól származó transzfer, a GDP 4 százalékát elérő ingyenpénz érdekében és annak a felhasználásával a „tiszta udvar, rendes ház” politikát vitte, mert csak ezen az áron (meg a magánnyugdíjak elrablásával) tudta a korábbi kormányok 6 százalékos GDP-arányos hiányát 3 százalék közelébe vinni. Ha nincs a hiányra figyelő költségvetés-politika, akkor nem paterolhatta volna ki az IMF-et, nem számolhatta volna fel az Európai Unió költségvetési szemeszter néven éppen Budapesten, 2011-ben bevezetett konzultációjának ellenőrzését, nem szabadulhatott volna meg a hitelminősítők adósságleminősítéssel fenyegető kellemetlenkedéseitől.

A hiány alakulása miatt minden elemző „bölcsen” tapsikolt, hogy mennyire fegyelmezett Orbán Viktor, pedig a miniszterelnök csak azt akarta elérni, hogy szabadon rabolhassa el évente a magyar és az európai adófizetők pénzét. Orbán Viktor „hazaszerető” gazdaságpolitikát folytat – szereti hazavinni, amit csak talál.

Ahhoz, hogy „hazaszeretetét” zavartalanul gyakorolhassa, arra van szükség, hogy a hiány ne lépje át a 3 százalékot, mert akkor a dühös európai hangok elleneznék, hogy a királyi vő szállodákat, irodaházakat vesz és épít, a „nemzeti vízvezeték-szerelő” csodába illően gazdagodik, a nemzetközi cégek hazai leányvállalatai súlyos különadókat fizetnek, közben rokonok, barátok, üzletfelek vásárolják meg a „stratégiai vállalatok” többségét.

A hazai választók és a külföldi hitelezők ellenőrzésétől megszabadult Orbán csak addig tudott egyensúlyozni a 3 százalékos költségvetési hiány kifeszített kötelén, amíg az Unió adófizetőinek elégedetlenségét képviselő uniós testületek a „feltételességi eljárás” keretében, a „szupermérföldkövek” teljesítéséig be nem fagyasztották az ingyen uniós pénzek jelentős részét. A befagyasztás hatására szertefoszlott az alacsony költségvetési hiány varázslata, és megkezdődött a költségvetési trükkök százainak bemutatása. A napokban – újabb teherként, adóként – bevezették a védelmi pénzt, amit a bankoknak, illetve a multi kiskereskedelmi vállalatoknak kell viselniük. Egy valódi maffiaállam védelmi pénzt szed, fegyelmezett költségvetési gazdálkodás helyett.

KI JÁR JÓL, HA ÁTLÁTHATÓ A KÖLTSÉGVETÉS? Na, most következik az írott malaszt, mondhatná az olvasó a fejezetcímet olvasva. Ám érdemes arra gondolnia, hogy nem a véletlen és nem is az isteni szerencse tette gazdaggá azoknak az országoknak a polgárait, akikkel szívesen cserélnénk. A finnekről akár csak száz éve joggal énekelhették volna Schmidt Mária kedvenc dalát, mondván, Finnország „halszagú” – hiszen akkori gazdasági és társadalmi fejlettsége elmaradt a korabeli Magyarországétól. De alig száz év alatt az adófizetők pénzének oktatásra, a közigazgatás határozott átszervezésére, az egészségügyi ellátásra fordítása miatt fellendült Finnország gazdasága, nőtt a jólét, a költségvetés hiánya pedig mindig az adófizetők által ellenőrzött kereteken belül maradt. A spanyolok és a portugálok fél évszázados fasiszta diktatúra után, átlátható költségvetési gazdálkodással, az adófizetők pénzének szigorú keretek közötti felhasználásával gyors gazdasági növekedést és magas életszínvonalat értek el, aminek gyümölcseit a takarékos és a rászorultakra koncentráló költségvetés-politika következtében még akkor is élvezhették, amikor a Covid miatt totális zárlat volt a turizmustól is jelentős mértékben függő országaikban.

Az átlátható költségvetés nem elvont közgazdasági követelmény, hanem világos elvárás, hogy a más pénzét ellenőrzötten, jó és elfogadott célokra, takarékosan, az eredményesség folyamatos visszamérésével használjuk fel. Ennek fontosságát az Európa-rekorder magyar infláció miatt már megismertük, hiszen azt a „nyakló nélkül” költött adófizetői pénz okozta, amit nem gátolt a magyar jegybank sem.

Orbán rendszere már az orosz agresszió előtt jóval „háborús” gazdálkodást folytatott. Polgári kormányok csak háború idején költenek korlátlanul, hogy a hazát, hazájuk polgárainak életét megóvják. Polgári kormányok csak háború idején vetik le magukról az adófizetői pénz szigorúan ellenőrzött felhasználásának jármát. Orbán viszont négy éve rendkívüli felhatalmazások birtokában, különféle veszélyhelyzetekre való hivatkozással rabolja ki a hazát. Nem csoda, hiszen – ahogy már említettük – „hazaszerető” a kormány, tényleg szereti hazavinni (illetve Mészáros, Tiborcz, Garancsi és más brancsbeliek házába) azt, amit talál.

Az átlátható, takarékos, ellenőrzött, a polgárok jólétére figyelő költségvetési politikától nagyon messze vagyunk. Ehhez nem csupán az Orbán-rendszer rablóinak, hanem sajnos az osztogatást népi, baloldali erénynek tekintő ellenzéknek is le kell szoknia a „fiskális alkoholizmusról”. Még hosszú lesz a menetelés ezen az úton is.

Szoroz, nem oszt

Publikálva: 2024. 07. 29.

Amikor politikai pártok programot hirdetnek, a leggyakrabban arról beszélnek, hogyan osztanák fel különböző célok között a köz-, azaz az adófizetőktől származó pénzt. Ha baloldaliak, akkor az oktatás, az egészségügy, a nyugdíjemelés élvezne előnyt; ha jobboldaliak, a család, a jogrend, a védelem, a vállalatok, esetleg az infrastruktúra. Csak a megállapodott demokráciákban esik szó arról is: miből, hogyan teremtenék elő az elosztott pénzek fedezetét. Miközben kénytelenek arra is gondot fordítani, hogy a költségvetés, azaz a tervezett kiadások és az elérhető bevételek egyensúlyban legyenek. Erről lesz most szó, mert az osztás a politikai jelszavak szintjén persze mindig fontosabbnak tűnik – de aki nem képes szorozni is (munkahelyet, jövedelmet, termelést, bevételt), az se nem oszt, se nem szoroz. Az csak populista vagy demagóg.

AZ IGAZI KÉRDÉS: HOGYAN OSSZUNK TÖBBET? Jellegzetes baloldali hivatkozás, hogy az ország GDP-jében mérve hazánk az Unió átlagához képest mennyivel kevesebbet költ oktatásra, egészségügyre. Ez a mutató persze akár jó iránytű is lehetne, főként akkor, ha a hozzánk hasonló fejlettségű országok átlagától is el vagyunk maradva, még inkább akkor, ha az elmaradás tudatos tendenciát tükröz. Valóban, az ezredforduló környékén, éppen húsz éve a GDP százalékában kifejezve a költségvetésből oktatásra 5,5 százalékot, most pedig csak 3,5 százalékot költünk, ami a harmadik legalacsonyabb mérték Európában úgy, hogy az európai átlag 4,5 százalék. Talán nem lehet csodálkozni azon, hogy ennek következtében a munkatermelékenység növekedési üteme nálunk 0 és az 1 százalék között van (a kiművelt emberfők száma sem nő). Persze nem lepődhetünk meg azon sem, hogy a pedagógusszakma vonzereje a (béke) béka feneke alatt van. Az egészségügyi kiadások aránya is hasonlóan csökkent, a 2003-as 5,7 százalékról 2023-ra 4,7 százalékra. Érdemes ehhez hozzátenni, hogy az európai átlag a GDP 8 százaléka körül jár.

Persze azt is tudjuk, hogy ezek a GDP-ben kifejezett csökkenő százalékok forintban jóval magasabb összeget jelentenek, ám ha figyelembe vesszük a forint vásárlóerejének romlását is, akkor stagnáláshoz közeli kiadásról beszélhetünk az oktatás és az egészségügy esetében is.

Kérdés ugyanakkor, hogy valóban többet kell‑e költeni évről évre, illetve, ha többet költünk, javul‑e az oktatási teljesítményt nemzetközi összehasonlításban mérő PISA-tesztek eredménye, rövidülnek‑e a gyógyulási idők, és a költéssel arányosan nő‑e az egészségben megélt évek száma. A nyomorszintű lemaradás esetében – mint amit az alsófokú oktatásra szánt kiadások visszaesése alapján mutattak ki az elemzők – a többletköltés nyomán határozott a javulás, már ha érzékelhetően növelik a kiadásokat. Ha a szakorvoshiányt orvosolni lehet a bérek emelésével, akkor valóban javul a gyógyító-megelőző munka eredményessége, csökkennek a műtéti várakozási idők.

A pénzmennyiség növelése akkor is eredményes, ha a rekorder infláció miatti reálérték-csökkenést kipótolja a költségvetés, és nem azt a trükköt játssza, hogy a gyógyszerárak növekedését új épületek építésére (a téglára) fordított többletkiadással ellentételezi, mert a téglát az Unió adófizetői, míg a gyógyszert a magyar adófizetők pénze fedezi. Komolyra fordítva a szót, Nyugat-Európában lassan harminc éve alkalmaznak olyan tervezési-ellenőrzési rendszereket a költségvetésből gazdálkodó szervezeteknél is, amelyek a versenyt szolgálják. Azt keresik ezzel, melyik az a módszer, amelyik a többletkiadások engedélyezésével jobb eredményt – kevesebb bukást, jobb szövegértést, a társadalmi szolidaritás iránti nyitottságot – hoz, vagy az egészségügyben gondolkodva: gyorsabban térnek vissza a betegek a munkába, és a gyógyszerfelhasználás (dobozszámra vetített mutatók) is javul. Érdemes évről évre visszamérni a változást, megtartani azokat a módszereket, amelyek érzékelhető eredménnyel járnak (evidence-based therapy).

Hazánkban is a módszerek versenyét, a felhasznált többletpénz eredményességének visszamérését szeretném látni a költségvetési gazdálkodás minden területén. Ez nem valami újdonság, hiszen 2002-ben már alkalmaztunk ilyen mutatórendszert arra, merre érdemes autópályát építeni a pálya melletti húsz-harminc kilométeres sávon élők jövedelmének növekedésében (szja-bevallás) mérve, és ennek alapján szimulálva az irányokat. Ha nem így járunk el, a világ pénze nem lesz elég, és a legfőbb célunkat, a jóléti mutatók emelkedését soha nem érjük el.

Nem mindegy, hogyan, milyen előzetes tervek, az eredményesség visszamérésére alkalmas mely mutatók alapján osztunk. Ha erre az alapra helyezzük a költségvetési tervezést és gazdálkodást, és nem csupán a demagóg és populista osztogatásra, akkor nemcsak osztunk, de szorzunk is: több egészséges és jól képzett munkavállaló, ettől magasabb munkatermelékenység, több munkahely, több jövedelem.

ÖNÁLLÓSÁG ÉS VERSENY 2. 0. Újra aktuálisak a szovjetektől átvett szocialista gazdaság óvatos, majd egyre radikálisabb hazai reformjainak kedvelt irányai: a vállalati önállóság és a versengés a vállalatok között. Az Orbán-rendszer ugyan nem kommunista diktatúra, mert nem az egyenlő jólét és felemelkedés érdekében cselekszik. Két fő célja a hatalom megtartása és minden (idegen) pénz megszerzése, vagy ahogy Bill Clinton amerikai elnök már 2014-ben fogalmazott: „Általában ezek a fickók örökre (a hatalomban) akarnak maradni, és pénzt akarnak keresni.”

A hatalom megtartásának és minden pénz ellopásának Orbán által gondosan kiépített eszköze az őt szolgáló néhány tucat oligarcha kezébe adott, állami szabályozással, megrendelésekkel és a kivételezett pénz- és hitelellátással magabiztosan kiépített monopólium, a versenykerülés gondosan és alaposan kiépített, zárt rendszere. A közönség így nem élvezheti a javuló minőség és a mérséklődő árak mindenütt másutt a versenytől várt előnyeit.

Persze az is igaz, hogy ezek a vállalatok mint a „trón támaszai” szolgálják Orbánt, így az ő önállóságuk is szűkre szabott, azt kell hitelezniük (ld. Le Pen MKB-tól kapott kölcsöne), akit a „gazda” kijelöl, olyan árengedményekre kényszerülnek (ld. kamatsapka), amit a gazda hasznosnak gondol, és úgy kell beszerezniük (ld. orosz szénhidrogének), hogy az a „gazda” hasznát szolgálja. Azaz nincs verseny, és nincs önállóság.

Ennek következménye, hogy nem is tervezhetik el csupán a piaci tendenciák, a rendelkezésre álló piaci jelzések alapján vállalatuk jövőjét, és bármikor számíthatnak arra is, hogy át kell adniuk a kassza meg a vállalati Mercedes kulcsait.

Ha a nagyhalakat elkülönített akváriumban tartja Orbán, akkor a kishalak sem élvezhetik a versengő megrendelések és a szállítási ajánlatok ösztönző és kényszerítő hatásait, így nem csoda, hogy a nemzetközi versenytől elzárva „nem csorog le” hozzájuk a konjunktúra szerkezetalakító, kedvező hatása, és csak akkor képesek bevételekre szert tenni, ha a „gazda” nekik is hajít néhány lerágott csontot.

Ez tükröződik a vállalati várakozásokat mutató konjunktúrateszteken, amelyek szerint a kis- és középvállalatok nem számítanak a megrendelések bővülésére, hiszen azt – önállótlanul – a magyar állami költségvetéstől vagy a nagy oligarchák által uralt iparágaktól és bankoktól várják. A gazdaságot uraló oligarchaláncolat miatt annak ellenére nem beszélhetünk vállalati önállóságról, hogy – szemben a boldogult és reformált szocializmus éveivel – a vállalatok döntő többsége magántulajdonban van. Annak ellenére nem beszélhetünk versenyről, hogy – szemben a boldogult és reformált szocializmus éveivel – a vállalatok már nemcsak nem kapnak tervutasítást, de még központi ösztönzésük szabályozási formái is (bérszabályozás, igazgatói prémiumszabályozás) megszűntek.

Ám ha „jót akarnak”, akkor leadják a „normásított 20 százalékot” (ld. Mr. 20 százalék a neve a volt debreceni polgármesternek), és ezt a szándékukat jó előre közlik a kiíróval, a megrendelővel, mert csak ekkor jutnak megrendeléshez. Ha nem ezt teszik, akkor vagy az országból kell kivonulniuk (ld. Marlenka gyártója), vagy kivonulnak a stagnálók terére. Addig, amíg az Orbán-rendszer, a trón támaszát jelentő oligarchák monopoljogai érvényesülnek, amíg a verseny nem jut szerephez, és nincs értelme a versenyben elért nagyobb hatékonyságot, a növekedés, a többletfoglalkoztatás, a javuló nyereségesség eredményeit a termelékenységet fokozó beruházásokra fordítani, addig nem várhatjuk, hogy a magyar vállalatok jottányi sikert is elérnek a nemzetközi versenyben.

Addig azt a keserű tényt kell tudomásul vennünk, hogy a hasonló lakosságszámú Ausztria két és félszer akkora részarányt képvisel az Európai Unió kibocsátásában (2,6 százalék), az azonos lélekszámú Csehország másfélszer akkora (1,9 százalék), a jóval kisebb Szlovákia pedig picivel nagyobb nagyságrendet (1,5 százalék) mondhat magáénak, mint hazánk (1,2 százalék). Másképpen nemhogy nem oszt, nem is szoroz.

TULAJDON- ÉS JOGBIZTONSÁG HELYREÁLLÍTÁSA. A közkeletű vélekedés az, hogy a magyar polgárokat, a magyarországi vállalkozásokat hidegen hagyja a jogállamiság helyzete, az egyéni és kollektív szabadságjogok megsértésének mindennapos gyakorlata, a hatalmi ágak Orbán általi megszállása, az Alkotmánybíróság kiüresítése, az Országgyűlés szerepét a nullára redukáló veszélyhelyzeti kormányfelhatalmazás, a stratégiainak minősített döntések felülvizsgálhatatlansága, a bírósági jogvédelem megtagadása, a szabályozásban elszenvedett hátrányos megkülönböztetés miatti piacelhagyások feltáratlansága és megtorlatlansága. Hosszan folytathatnám, de – kedves olvasó – unnád, mert jól tudod, ahol diktátorok osztanak lapot, ott a diktátoroké az igazság, no meg a haszon.

Kit érdekel az igazság, ha tele a has? Ezt kérdezte a közönség Kádár alatt (meg az orosz szuronyokkal a háta mögött), de ezt kérdezi ma is, amikor az orosz szuronyok nem látszanak, csak az oroszoknak való hajbókolás. Helyette a piacról, a foglalkoztatási lehetőségekből való kiszorítás az, ami a jogállamisághoz ragaszkodó polgárt és vállalkozót fenyegeti.

Ám ha nem remélheti a polgár, a vállalkozó, hogy érvényt szerezhet a jogainak, hogy a bírósági jogszolgáltatás erejében bízva zavartalanul megtarthatja a tulajdonát, sőt, ha azzal kell számolnia, hogy „kellő nyomatékkal” (fenyegetéssel, zsarolással) visszautasíthatatlan ajánlatot kap, akkor nem fejleszti a vállalkozását, nem bővíti a foglalkoztatást, akkor igyekszik gyarapodását, cégét, lakását elrejteni a kíváncsi szemek elől. Ha a vállalkozónak, a polgárnak nem fizetik ki a munkáját rendben és időben, ráadásul „védelmi pénzt” kell fizetnie a hatalmasoknak, hogy működhessen, vagy hogy legalább a jussa egy részéhez hozzájusson, akkor a dolgozóinak létszáma sem bővül tovább, nem lesz beruházás, amitől nőhet a termelékenység, a többlettermelés. Akkor a jólét legfontosabb feltétele, a gazdasági növekedés elapad, mert a munkahelyek számát, a vállalatok kibocsátását senki sem bővíti, akkor nem nő az életszínvonal, akkor bizony „megáll az idő”. Nem lehet szorozni, így nem lesz mit osztani sem.

Jogállam hiányában, verseny-, tulajdon- és jogbiztonság nélkül senki nem szoroz, ezért nem is oszt.

Jogállami forradalom 2.0?

Publikálva: 2024. 08. 05.

Aligha fejezhetné ki világosabban a helyzetet, amelyben az 1989-es kerekasztal-tárgyalások befejezése után átírt Alkotmány sáncai között a magyar demokraták találták magukat, mint Marxnak a gothai program kritikájáról írt elhíresült mondata: „A valóságos mozgalom egyetlen lépése fontosabb tucatnyi programnál!”

A valaha a szovjetektől kölcsönzött, magyarított Alkotmány átírásával, a jogállami forradalommal az alapító atyák nagyszerű új mederbe terelték a fiatal magyar demokrácia létrejöttének, a politikai rendszerváltásnak a menetét, ám ez a kiváló, jogászi-politológusi mestermű nem élvezte a tömegek felhajtóerejét, akik a bölcs alapító atyák – Antall József, Kis János, Sólyom László, Tölgyessy Péter – művének megadták volna a közönség hangulati legitimációját, hasonlóan a „berlini faldöntéshez” vagy a cseh bársonyos forradalom tüntetéseihez. A kritika fegyverét nem egészítette ki a fegyverek kritikája. A békés átmenet intézményes megalapozása érdekében a szekeret a lovak elé fogták.

„NINCS RAJTA ÁLDÁS.” Majtényi László a harmadik köztársaságról, annak jogrendjéről, a jogállami forradalomról egy 2007. februári konferencián tartott előadásában idézte meg József Attilának egy kevéssé ismert mondatát, így jellemezve a jogállami forradalom elismertségének hiányát: „nincs rajta áldás”. Majtényi László e kifejezés használatát azzal indokolta, hogy „a mi jogállami forradalmunk mentalitásban, a mindennapi életben nem tudta kiemelni az országot a régi vircsaftból”.

Anélkül, hogy utólag bele akarnék szólni a „nagyok dolgába”, azt gondolom, hogy ennek a tömegtámogatás elmaradása a magyarázata. Mert a forradalom – még ha jogállami is – mégiscsak a tömegek tette, és nem a jogtudósoké, akkor is, ha a jogtudósok alkotása, az alapító atyák alkotmányozó gyűlése tetőzi be a forradalmat. Az a rengeteg előadás, amit az ellenzék vezetői tartottak, a jogtudósok hihetetlen mennyiségű szakcikke, vitacikke fontos szerepet játszott és játszik abban, hogy az értelmiségi közvélemény magáénak érezze az alkotmányra, a hatalommegosztásra vonatkozó elképzeléseket, ám nyilván nem helyettesíti a megvívott forradalmat, ebben a közönség részvételét.

Persze nem a tüntetések felszabadító élményének elmaradása a felelős azért, hogy a „széles tömegek” nem érzik magukat otthonosan a rendszerváltás utáni körülmények között. Félek, a harmadik magyar köztársaság intézményrendszere „áldás” nélkül maradt volna akkor is, ha valóságos (tüntetéshullámokkal és tömegmegmozdulásokkal járó) forradalom szentesítette volna a – vértelen és erőszakmentes – jogállami forradalmat. Éppen ezt (erőszak, vér, felfokozott indulatok) akarták elkerülni az ellenzéki csoportok vezetői, még inkább a pártállam irányítói.

A harmadik köztársaság „áldásmentességéhez” persze leginkább a biztosnak hitt megélhetés elvesztése járult hozzá, hiszen a tövig eladósodott, szalmaszálba kapaszkodó, hamis mérlegeket közlő szocialista gazdaság elsüllyedését senki sem pénzügyi-gazdasági okokkal, hanem a rendszerváltással magyarázta. A rendszerváltás jelképeit pedig a harmadik köztársaság építményét viselő intézményrendszer és az azokat személyükben megtestesítő új elit hordozta.

A tömegek számára minden más „listaváltás” volt csupán. Átírták a gyárakat, a munkaszerződéseket, az eszközöket, a vagyont a szocia-listáról a kapita-listára. Az új rendszer a tömegek számára elefántcsonttoronyban született, hozzájuk csak az előnyugdíjazással, a leszázalékolással, a munkanélküliséggel, a gyárbezárásokkal kopogtatott be. A nagymarosi gát és az erdélyi falurombolás elleni tüntetések vagy Nagy Imre és mártírtársai újratemetésének résztvevőit ugyan meglegyintette a katarzis szele, ám ez a szellő hamar leült. A jogállami forradalom átéléséhez kevésnek bizonyult annak vívmányaival az újságokból, a közlönyből megismerkedni. „A forradalom legyen forradalom!” – folytathatnám Gerő Ernő stílusában, akinek 1950-ben elmondott beszédéből vette át később Kádár János az elhíresült „A krumplileves legyen krumplileves!” fordulatot.

Erre a korábban át nem élt katarzisra, az együtt cselekvés hangulatára vágytak Magyar Péter országjárása alkalmával azok, akik harmincöt évvel a rendszerváltás után hasonló okokból személyesen is meg akarták hallani, tapasztalni ugyanazt, amit persze nyomon követhettek volna akár az elektronikus médiában, akár a hagyományos újságokban.

Kérdezhetik: miért volt fontos személyesen részt venni, és meghallgatni a gépkocsiplatóról elhangzott beszédeket? Ugyanilyen okból kérdezhetik: miért járnak az emberek hétről hétre misére, amikor minden mise ugyanazt a rituálét követi, egyik sem különbözik a másiktól? Magyar Péter is szinte minden egyes gépkocsiplatóról elmondott szónoklatában – a kezdő, bevezető mondatoktól meg a spontán reakciókra adott gyors válaszaitól eltekintve – ugyanazt mondta el. Mégis, azon a 185 településen, amelyet öt hét alatt felkeresett, a közönség újra és újra elment meghallgatni és megnézni ugyanazt a misét. A katarzishoz részvétel is kell.

EGY HAZÁNK VAN. Hazánkban a politikusok körében kifejezetten népszerű a Schiller Tell Vilmosából vett idézet: „Erős ember egyedül legerősebb.” A különböző álláspontot, értéket vallók közötti egyensúlyteremtés, a tartós együttműködés, a koalíciós kormányzás többnyire az erősebb partner kizárólagosságra törekvésével végződik, ami miatt folyamatosan átírják a valaha „gránitszilárdságúnak” mondott, vagy annak hitt szabálykönyveket. A kiszorítósdi nem ér véget, azt a szabályok átírásának megnehezítése nem akadályozza meg.

A köztársaság szilárd intézményi berendezkedése nemcsak létrejötte kivételes egyöntetűséget követelő eljárásaitól (kétharmados vagy akár háromnegyedes szótöbbség) eredeztethető, hanem azoknak az értékeknek a valamennyiünk általi elismerésétől, amelyek a kisebbségvédelemtől a hatalmi ágak valóságos megosztásán át, az egyének szabadságának megőrzéséig terjednek. Ha valamennyi a rendszerváltásra szövetkezett, az ellenzéki kerekasztalon képviselt alakulat addig nem oszlik fel, amíg el nem érik az egységesen az állampárttal szemben képviselt konszenzust, akkor a harmadik köztársaság építményét a végigvitatott és együttesen vallott elvek szilárdították volna meg, és nem az egymás iránti totális bizalmatlanságot tükröző, kétharmados többséget igénylő kérdések végtelen sora.

Igaz, hogy a lehetőségek ablaka néha csak percekre nyílik ki, mégsem szabad az elvek tisztázását elkapkodni, mert kiderül, hogy a sietség egy asztalhoz kényszerítette ugyan a vérnácikat (ők is utálták a kommunistákat) meg a haláltáborokat megjárt zsidókat (ők is utálták a totalitárius hatalmat építő kommunistákat), de „egyszer elválik a tüdő a májtól”, és kiderül, hogy „a haza nem lehet ellenzékben”. Az elvekben adott engedmények megbosszulják magukat.

Egy hazánk van, jobb- és baloldaliaknak, konzervatívoknak és liberálisoknak, és addig kell vitatkozni a jogállamról, a jogállami forradalom építményeiről, amíg mindenki – ahogy Philadelphiában az amerikai alapító atyák bő kétszáz éve – egyet nem ért. Ez pedig nem alakulhat ki úgy, hogy egyetlen párt pártján (lett légyen a Duna, a Volga, a Tisza vagy a Maros partján) áll majd mindenki. Egyszer még a magyarok is lehetnének felnőttek.

VARÁZSPÁLCA HELYETT ÖTSZÁZ NAP. Amikor az ellenzéki erők 2010 óta először számolhattak azzal, hogy a 2022-es választásokon talán többséget szereznek, különféle konstrukciók segítségével kezdték tervezni, hogyan szabadulhatnak meg a politika, a gazdaság, a kultúra minden területét megbénító Orbán-rendszer intézményeitől, annak jelképétől, az Alaptörvénytől, illetve az azt alátámasztó sarkalatos törvényektől. Abból indultak ki, hogy a jogállamot az (Orbánék által írott) jogon kívüli eszközökkel nem lehet létrehozni. Orbánék ketrecében készültek a ketrecharcra.

A legfeljebb kockás papíron kiszámolt szavazattöbbségből származó erős meggyőződést ez a „fából vaskarika” célkitűzés gyorsan meggyengítette. Amíg harmincöt éve, a rendszerváltás idején az akkori pártállam korifeusai hajlottak a megegyezésre, és belementek a (vér nélküli) „jogállami forradalom” megegyezéses formuláiba, Orbán és hívei – noha félelmeiket jól tükrözte a maradék állami vagyon kimenekítése (pl. egyetemek KEKVA-sítása), magabiztosan utasítottak el, tettek nevetségessé minden ilyen átalakítási kísérletet. Mi több, a kezdetben magabiztos ellenzék erői – a politikai, a jogi és az ebből fakadó legitimációs nehézségeket felmérve – maguk is ingadoztak, mint a középparaszt. Féltek, hogy az esetleges győzelmük utáni szükséges és lehetséges lépéseket nem kíséri áldás.

Orbánék biztosan számíthattak arra is, hogy az ellenzék erői nem hoznak létre erős szövetségi ernyőt, nem alkotnak egységet, nem hajlandóak a legalapvetőbb néhány célban megegyezni, és egy időre (mondjuk, a Bokros Lajos által javasolt ötszáz napra) nem lesznek hajlandóak felszámolni – az éppen az eltérő mértékű népszerűségük elismertetéséből fakadó – vetélkedésüket.

Orbánék számítása bevált, hiszen az egységes pártszövetség képzete – még ha lett volna is ilyen – a Putyin Ukrajna elleni agresszióját követően épített háborús vérvád hatására elpárolgott, a közönségnek még a városi része is visszasündörgött Orbán „jogrendjébe”. Valószínűleg ugyanígy történt volna Németországban is, mert ha Hitlert nem győzték volna le a szövetségesek, a német lakosság többsége Hitlert választotta volna az Adenauer által vezetett kereszténypártok (CDU-CSU), a Kurt Schumacher vezette szociáldemokraták (SPD), illetve a Theodor Heuss vezette szabad demokraták (FDP) helyett.

Ahogyan a pártállam korifeusai is csak erőből – pontosabban a szovjetek föléjük terülő védelmi ernyőjének megszűnéséből – értettek, úgy az Orbán-rendszer korifeusai is csak az erőből, így Putyin meggyengüléséből, egy erős népmozgalom fellépéséből (amilyen Magyar Péter Tisza Pártjából lehet), és a külföldről remélt pénzügyi segítség (uniós transzfer) elapadásából értenek.

A hajdani pártállam urainak az Ellenzéki Kerekasztal közvetítette azt a képzetet, hogy az egész társadalommal állnak szemben, ezért léphetett fel az ellenzék által kialakított új köztársasági intézményi berendezkedés a „jogállami forradalom” képzetével. Ettől ma még messze vagyunk. Nem varázspálcára, de egy legalább ötszáz napos program keretében történő erőgyűjtésre és közös fellépésre lenne szükség. Hosszú még a menetelés, mire az Orbán-rendszer urai is felismerik, hogy az egész társadalommal állnak szemben.

József Attila száz éve írta: „Földünkön az idő érik zajtalanul és félelmetesen.” Ma sincs másképp.

Tartalom

Előszó

Sorsközösség (?) a NER ellen (?)

A megszokás unalma

Hiány a köbön

Szoroz, nem oszt

Jogállami forradalom 2.0?

Fordított arányosság

Gugyerákok a szuverén Krahácson

Álomalapítás

Ítélet-végrehajtók

Macskák és magyarok

Diktatúrák alkonya

Barbárok

Gödörben

Szinte és mintha

Vezérek és a Viagra

A szelíd és a gonosz

Vigyázó (fél) szemünk

Ha meg tudják tartani

Értékek, eszmék, hajtóerők

A szó veszélyes fegyver

Saját fegyverével

A moszkvai pártbizottság Budapesten

Fordított Széchenyik

Romok karácsonyra

(Ellopott) idő újévre

A beszéd

Az ismert és az ismeretlen

A kockázatmenedzser

Erőltetett „kis ugrás”

Az ipar kapitányai

A rezsimcsökkentés ideje

Az ipar kapitányai, második felvonás

Kórházak, paloták, stadionok

Vér, veríték, könnyek

Szelfi Haynau szobrával

Méhednek gyümölcse

Sarokba szorítva

Van az a pénz?

Ebül szerzett jószág

Dalí árnya Kolumbiában

Az árrésbe zuhant ország

Egy politikai gyilkosság anatómiája

Virágot a rendőröknek!

Békementalitás

A jegyrendszer bevezetése

Akkor is béke lesz!

299 nap

Oszladozik az Orbán-Jugend

Himbilimbi

A’ zemberek a buszért

Zakatol a…?

Nincsen könnyű út

Szégyenlős önkényúr

D-nap

Minden Egész eltörött

Lecsapni a polip karjait

Verseny, bajnokok, önellátás

Kézfogás

Ne játszd újra, Vologya!

Lesüllyedő ország

Orbán (császár) új ruhája

A hazugságok könyvtára

Lépésről lépésre

Lépésről lépésre 2.0

Asszonyok a fronton

Mocsár és világítótorony

Le az árdrágítókkal!

Az ész bajjal jár

A legdrágább ló

Kisrészvényes a Hullarabló Rt.-ben

Folytatják

Lóvásár pangás idején

Mi kerül a fa alá?

BÚÉK MGM!

A „hacsak…” éve

Kádár-reflex, Orbán-reflex

A Tisza

Sikeres „újraiparosítás”

Ha eljő a jeges (iszony)

Döbrögi tűzifája

Csodafegyverek (Wunderwaffen)

Jó embert keresünk

Kuktafazék szelep nélkül

Tanítómesterek

Évfordulós tizenkét pont

Arturo Orbán megállítása

Kádár és Orbán, az ajándékosztók

Rendszerváltás negyvenévente

Négy év háború

Kiadta a Pesti Kalligram Kft.,
Budapest, 2026.
Elektronikus kiadás

Felelős kiadó Mészáros Sándor

Olvasószerkesztő Kótai Katalin
Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia
Borítóterv Hrapka Tibor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Kalligram e‑könyvek

ISBN 978 963 468 633 0

Felhasznált betűtípusok:
Noto Serif, Source Sans Pro – SIL OFL