Rejtő Jenő

Pokol a hegyek között

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-387-249-9

MOBI ISBN: 978-963-387-250-5

Tartalomjegyzék

1. Első fejezet

2. Második fejezet

3. Harmadik fejezet

4. Negyedik fejezet

5. Ötödik fejezet

6. Hatodik fejezet

7. Hetedik fejezet

Első fejezet

Az orgyilkos Ronny

1.

A kocsmában hirtelen csend lett.

Egy másodperccel előbb még mindenhol vidám beszélgetés, vendéglői moraj olvadt össze, különböző asztalok felől egyesülve. Kacagás, pohárcsörgés, egy-egy élénk felkiáltás rikított csak ki az egyhangú zsongásból. Azután hirtelen csend lett. Az arcok kedvtelen kifejezésre ernyedtek, az emberek megmozdultak a székeiken, és kelletlenül elfordultak az ajtó irányából, némelyik töltött vagy ivott, hogy áthidalja a kínos szünetet.

A változást a vendég idézte elő, aki most lépett be. Ő is észrevette a hirtelen beállt csendet, mert egy lapos, rosszindulatú pillantással mogorván szétnézett, miközben becsukta az ajtót. Egyik asztaltól a másikig járt ez a szúrós tekintet. Akivel éppen szembenézett, az elfordította a fejét vagy fütyörészve a mennyezetre bámult, esetleg a poharához nyúlt.

A jövevény kissé bizonytalan léptekkel megindult a söntéspult felé. Egyszer még féloldalt fordult és megállt, két hüvelykujját a revolverövébe akasztva, előredüllesztett mellel, kihívóan, ajkbiggyesztve, azután egy imbolygással meglazult ez a merev tartása és továbbment, mint akit valami láthatatlan kéz meglökött; előredülöngélt a bádogasztalig.

– Whiskyt… – bökte ki rekedten.

Hiller, a kövér, nyájas vendéglős, úgy megváltozott, mintha kicserélték volna. Barátságos gyerekarca merev lett, néhány rövid, gyors mozdulattal kitöltötte és letette az italt a jövevény elé.

Ez gyorsan felhajtotta az italt, megtörölte a száját, és közben ismét körülnézett. A beszélgetés már megindult az asztaloknál, de halkabban és vontatottabban. Az ajtó mellett ülő cowboyok, akik az új vendég érkezéséig kártyáztak, most ismét leosztották a lapot. A postamester hörpintett az italából, azután odafordult az asztalnál ülő favágókhoz. Ezeket a vegyeskereskedő hozta be Hillerhez egy áldomásra, mert lejöttek a hegyekből, hogy ellássák magukat néhány takaróval meg fejszenyéllel.

– Miről beszéltünk…? – kezdte halkan a postamester.

A különös jövevény egyszerre minden látható ok nélkül hangosan felkacagott, azután előhúzott egy cigarettát, és háttal a pultnak, két könyökére támaszkodva, megvetően, lebiggyesztett szájjal fixírozta a vendégeket.

Errefelé Winstonban nem maradhat meg sokáig a gyáva ember, de kihívó viselkedéssel bárki emberfia megjárhatja, ha Hillernél, a „postakocsi” vendéglőben próbálkozik ilyesmivel. Ez az ember mégis olyan nyílt megvetéssel, gúnyos mosollyal, cseppet sem leplezett kötekedő szándékkal állt ott, hogy csak igen gyáva emberek tűrhették szó nélkül a nyegleségét.

És Winston lakói nem voltak gyáva emberek. A részeg vendég viselkedését még különösebbé tette szokatlan elhanyagoltsága. A nyugati lakos nem fordít különös gondot a megjelenésére, de a nyomorúságos külső ismeretlen valami, mert aki dolgozni akar, az megél a keze munkájából, és amennyire az egyszerű, viseltes, sőt kissé kopott ruhának, elnyűtt kalapnak polgárjoga van, annyira nem látják sehol szívesen a rongyos és piszkos embert. A kötekedő viszont szánalmas külsejű alak volt. Csizmájának félig levált a talpa, és az öt nappal ezelőtti eső sara lepte be. Ruháján mindenütt szakadások éktelenkedtek, nyakvédőjét bizonyára elvesztette valahol, és hogy az ingének eredetileg milyen színe volt, az a gyűrött, poros fehérneműn már nem látszott meg. Csupa rongy, sár, piszok volt ez az ember. Sovány arcán, besüppedt szemgödrén az elvadultság, a nélkülözés és az alkoholizmus jellegzetes kifejezése ült. Kócos, sötét haja a sombrero alól rendetlenül a homlokára lógott. Hogy mennyire lefogyott, az legjobban a revolverövén látszott. Ez az öv, amely bizonyára megfeszült a derekán, amikor vásárolta, most lecsúszott és előrelógott, hogy a két hatalmas colttáskája szinte a térdét verdeste. Jobb kezének ujjaival többnapos szakállát dörzsölgette, és vörös lében bóbiskoló szemei újra meg újra körbejártak részeg, réveteg pillantásával a jelenlevőkön.

Mélységes csend volt.

A toprongyos ember bizonytalan, kaszáló járással elindult, egyenesen a postamester felé.

Néhány másodpercig vigyorogva, egészen előrebiggyesztett alsóajakkal nézegette a postamestert. Azután remegő kézzel odatartotta a cigarettáját.

– Szabad egy kis tüzet…Mr. Forster?

Forster letette kezéből a szivarját, gyufát vett elő és tüzet adott. A másik hosszúakat szippantott a cigarettából, és állva maradt az asztalnál.

A csend kínossá vált. A postamester kissé sápadtan, de elég határozottan nézett a tolakodóra.

– Kíván még valamit, Ronny?

– Mi?… – kérdezte bámészkodva a megszólított. – Ó igen… mondjuk… talán kívánnék. De nem magától Forster… tudja, a maguk viselkedése…

A vegyeskereskedő békítően szólt közbe:

– Azt hiszem, senki sem bántotta, Mr. Kerry. Tüzet kért Mr. Forstertól, és most ég a cigarettája.

– Igen… de Mr. Forster letette a szivarját… letette… és gyufával adott tüzet… ez olyan… mintha kesztyűsen nyújtaná a kezét.

Forster kissé odébb húzta a széket, mert valóságos alkoholfelhő hömpölygött feléje Ronny szájából.

– Kötekedni akar? – kérdezte csendesen az egyik bányász.

Ronny végtelenül lenéző ajakbiggyesztéssel fordult meg a tengelye körül, úgy, hogy bizonytalan lábai egymásra csavarodtak. Azután csak ennyit mondott:

– Magukkal?… – és legyintett.

Visszament a pulthoz.

– Whiskyt!

– Ne igyon többet, Ronny – mondta Hiller bizonytalanul. Ronny oldalt rágta cigarettáját a szája sarkáig, és a bal szemöldökét annyira lehúzta, hogy szinte eltűnt a szeme. Azután lassan, szótagolva megismételte:

– Whis-kyt…

A kocsmáros szó nélkül italt töltött, és odatette a pultra. Ronny kiitta a whiskyt, azután, mintegy tudomást sem véve a többiekről, monologizálni kezdett:

– Nem törődöm vele… hogy mit beszélnek… a patkányok… A hátam mögött pöffeszkedhetnek… Akármelyik fráter összesúghat rólam a másikkal, ha nem vagyok ott… de aki kesztyűsen… nyújtja a kezét… aki szembe is merészel… pöffeszkedni, azzal elbánok… Akinek nem tetszik, az majd megmondhatja.

Hallgattak. Ronny odadobott egy pénzdarabot az asztalra, azután kiment, és bevágta maga mögött az ajtót, hogy csak úgy rezgett.

A nehéz csend még ott lebegett vagy két másodpercig. Azután először egy szék recsegett, amit valaki közelebb húzott az asztalhoz, majd néhányan megtalálták a méltó felháborodás hangját.

– Nem tudom, hogy miért tűrik ezt? – kiáltotta a vegyeskereskedő. – Valósággal garázdálkodik itt a városban!

– Csak nem képzeli, hogy odaállok egy ilyennel?… – felelte Forster.

– Megmondom a seriffnek, hogy tiltsa ki a helyiségemből – csapott az asztalra Hiller.

A cowboyok más szempontból fogták fel az ügyet.

– Ostobaság, hogy nem merünk felelni neki – mondta az egyik –, hiszen már csak az árnyéka önmagának.

– Azt hiszed, ha valaki sovány, az már gyenge is?

– Azt nem tudom – felelte a másik –, de annyi bizonyos, hogy aki remegő kézzel tartja a cigarettát, az nem kezeli olyan biztosan a revolvert, mint régen…

– Csak azt nem értem – fordult az egyik favágó a postamesterhez –, hogy miért nem megy el Arizonából, vagy legalább erről a vidékről, ahol ismerik.

– Mert csökönyös és rosszindulatú ember – mondta a postamester. – Mert a fejébe vette, hogy az egész város fog elköltözni innen miatta.

– És nincs, aki elbánjon vele?

Néhány másodpercig zavartan hallgattak, azután a postamester igyekezett hetyke hangon felelni:

– Rendes nyugati ember nem áll oda az ilyennel…

– Azután… – dünnyögte a vegyeskereskedő – veszett ember, akitől minden kitelik… olyan, mint az ördög…

Zavartan hallgattak.

– De hiszen úgy néz ki, mint aki eldől, ha mellbe lökik erősen.

– Hm… mégsem ajánlom, hogy mellbe lökje. Vagy ki tudja… Az is lehet, hogy legyöngült, és csak a neve meg a híre védik meg attól, hogy elbánjanak vele…

A helyiség legtávolabbi zugában, szinte észrevétlenül, egy karvalyorrú, ősz ember ült. Sok ránc barázdálta keresztül-kasul az arcát. Miután Ronny elhagyta a helyiséget, az ősz ember előrejött. Kissé hajlott háttal, lomha testtartással járt, mintha széles vállú, domború mellkasú felsőtestét nehezen hordaná. Nagy erejű emberek lépnek ilyen majomszerűen ingadozó járással, lengő karokkal. Keskeny szája kissé ferdén húzódott bal felé attól a ránccá beidegződött állandó gúnyos mosolytól, amely ezt az arcot annyiszor tette rosszindulatúvá, ravasszá vagy gyanakodóvá. A roppant vállú ember felső karján szinte láthatóan duzzadt a kabát az izmoktól. A herkulesi megjelenés nemcsak ősz és ráncos külsejével, hanem értelmes, magas homlokával, okos szemével is ellentétben állt. A fej egy ravasz diplomatára emlékeztetett, a roppant vállak, a majomszerűen lengő karok faragatlan, nyers díjbirkózóra.

– Ki volt ez az ember? – kérdezte az ismeretlen, ősz vendég Hillertől.

– Aki elment?… Ronald Kerry – felelte a kocsmáros kissé kedvetlenül, mint aki nem szeret erről beszélni.

– Meg tudná magyarázni az iménti jelenetet?

– Mit kell magyarázni?… – felelte egyre kelletlenebbül a kövér Hiller. – Kötekedik az emberekkel… És hát… Szóval elkerülik a nézeteltérést vele… Fizetni tetszik?

– Félnek tőle, vagy lenézik?

– Hát… ez is, az is… De nem tartozik rám.

– Ember! Mi a fenét titkolózik? Azt higgyem talán, hogy errefelé nem mernek elbánni egy részeg, garázda csavargóval?

– Ha bosszantja, menjen utána és verje meg… Lehet, hogy errefelé még tanulhat valamit egy részeg csavargótól is.

– Nézze kérem, én nem szeretem a kertelést, és kíváncsi vagyok az iménti jelenet értelmére. Ez a Ronny tett valamit, amiért errefelé megvetik, ezért gúnyolja az embereket. Viszont olyan legénynek tartják, akivel szemben nem tanácsos erélyesnek lenni.

– Mondjuk, hogy így van. Én semmi esetre sem ártom magam Ronny ügyeibe…

– Gonosztevő?

– Én ezt nem mondtam rá – tiltakozott hevesen Hiller. – Szabályosan felmentették… És különben is, hagyjon békét nekem…!

Az őszhajú ledobott egy pénzdarabot az asztalra, és kiment a helyiségből. Még látta Ronald Kerryt, amint kantárjánál fogva vezette a lovát. Olykor-olykor a falnak dőlve ment végig az utcán. Az idegen szintén elkötötte a fogadó tornácoszlopához kötött lovak közül a saját állatát, és követte a részeget.

2.

Az egyik cowboy a kártyázók közül most odaszólt Hillernek:

– Mit járatod a szádat, Jeff?… Lehetne annyi eszed, hogy ne beszélj ennek az idegennek Ronnyról.

– Miért, mit mondtam? Hallottátok mind, hogy faggatott, és én nem akartam válaszolni – mondta kissé ijedten Hiller. – Végre is süketnémának nem tettethetem magam.

Körülnézett, mint aki helyeslést vár, de az emberek behúzták a nyakukat. Collins, a fegyverkovács vállat vont:

– Nem kell okot adni annak az alaknak arra, hogy itt verekedést kezdjen. Ez a legokosabb. Nem?

A vegyeskereskedő élénken bólogatott.

– De mennyire!

– De hát mit mondtam? – siránkozott Hiller.

– Azt mondtad, hogy felmentették.

– Na és?… Az is sértés, ha valakit felmentenek? Ha azt mondtam volna, hogy elítélték, az egészen más lenne…

– Az lett volna az igazságos… – dörmögte az egyik favágó.

Az egyik asztal mellől Wichy, a lóvadász emelkedett most fel, és az asztalra csapott.

– Hát én véget vetek ennek! Egy részeges, tántorgó fickóról van szó, és ti úgy beszéltek róla, mintha ma is az lenne, aki volt.

– Nagyon helyes! – mondta az egyik cowboy. – Legfőbb ideje, hogy próbát tegyünk vele. Valamennyien úgy érezzük, hogy Ronny már nem a régi. Csak éppen meg kellene győződni valakinek erről, és mindenki a másiktól várja, hogy megfeleljen Ronnynak.

– Hát én kipróbálom! Ha ide beteszi még egyszer a lábát, és nem viselkedik tisztességesen, akkor elbánok vele – jelentette ki Wichy.

Izmos ember volt. A lóvadász mind kemény legény. Sokszor hetekig nyargal hegyen-völgyön át egy szép állat nyomában, és ha nem jár hiába, akkor veszélyes munkával, amihez kitűnő ideg, elsőrangú izomerő szükséges, foglyul ejti a vadlovat. Ezért mindannyian úgy érezték a helyiségben, hogy valóban Wichy az, aki alkalmas arra, hogy kísérletet tegyen Ronnyval, miután a lóvadász mesterségénél fogva megszokja a bizonytalan és kockázatos vállalkozásokat.

– Nem vagyok híve a verekedésnek – mondta a postamester –, de helyeslem Mr. Wichy elhatározását. Nemcsak azért, mert ez a Kerry kötekedik, hanem elsősorban, mert szégyene a vidéknek. Nem hiszem, hogy van a nyugaton még egy olyan város, ahol eltűrnék az ilyen… az ilyen…

– Orgyilkost! – kiáltotta Wichy. Ijedt csend lett. – Mit hallgattok el? Torkig vagyok ezzel az ostobasággal. Ha ezerszer mentették fel, akkor is orgyilkos! Ha legközelebb bejön a kocsmába, itt mindenki előtt a szemébe mondom, hogy valamennyien azt tartjuk…

– Kérem, kérem… – szólt közbe a vegyeskereskedő. – Csak a maga nevében beszéljen.

– Igaza van Wichynek! – szólt közbe az egyik cowboy. A hangulat már olyan volt Ronny ellen, hogy egy elszánt ember példája megindította a lavinát. – Én is tudtára adom Ronnynak, hogy mit tartok felőle. Nevetséges, hogy eddig nem tettük meg. Aki orvul lövi agyon az ellenfelét, az nem lehet olyan veszélyes férfi, mint amilyennek Ronnyt tartjuk. Ha valóban olyan lenne, akkor szemtől szembe küzdött volna Teddy Backkel.

A hangulat egyszerre bizakodó és elszánt lett. Az emberek érezték, hogy végre leszámolnak majd az orgyilkossal.

Ronald Kerry ezalatt kiszáradt torokkal, tántorogva bandukolt Winston főutcáján. A lovát már régen elengedte, de az állat értelmesen, lassan lépegetett gazdája mögött. Valamikor talán szép, nemes mén lehetett, de most inkább a nagyvárosok egyfogatú kocsija előtt trappoló gebékre emlékeztetett. Beesett horpaszai, komikusan kiszögellő lapockacsontjai azt mutatták, hogy agyonhajszolt, rosszul táplált, végsőkig leromlott állat. Olyan volt, mint a gazdája: elhanyagolt, sáros, poros, jóformán csont és bőr.

A forgalmas úton mintha egy toprongyos kísértet járna a lovával, az emberek keresztülnéztek a részeg alakon. Aki szembejött, nagy ívben tért ki előle, akik a gyalogjárón haladtak, az eget, vagy valamelyik háztetőt nézték Ronald feje felett, és hajdani jó cimborája, egy kereskedő gyorsan bement a boltjába, mikor meglátta. Ronny olykor felvonta a vállát és egy-egy apró kézmozdulatot tett, mint aki magában beszél. Néha megállt dülöngélve, és kihívóan nézett a feje felett elmélázó emberekre, de egyetlen tekintetet sem sikerült elfognia. Winston lakói közül senki sem nézett rá. Ahogy a bandukoló mén mögéje ért és orrával súrolta a vállát, mintegy nógatva a gazdáját, Ronny meginogott, azután egy oldalt kitérő, nagy kaszáló lépéssel ismét továbbment, valamit morogva.

Ronny magával hordta a „lepracsengettyűt”. A középkor bélpoklosai kötelesek voltak egy-egy csengettyűt rázni, ha emberek között jártak, hogy messze elkerülje őket mindenki, aki egészséges. Ilyen láthatatlan csengettyű: egy hátulról lepuffantott ember lélekharangja csilingelt Ronny körül.

Arizonában előfordult már, hogy törvényen kívül helyezett rablót nem sikerült kézre keríteni, mert bátorsága és néhány jótette, amellyel szegényeken segített, tetszett az embereknek. Előfordult, hogy jószándékú betörőt, ha büntetését kitöltötte, megtűrtek maguk között. Volt már eset rá, hogy egy vagy más okból felakasztott gyilkost is részvéttel emlegettek, de Ronald Kerry számára nem volt egyetlen jó szavuk, egyetlen tekintetük sem. Nem akadt farm, amelyiken megmaradt volna cowboy, ha Kerryt alkalmazzák, messze környéken nem volt kocsmai asztal, ahová leülhetett volna más ember mellé, nem akadt senki, aki megszólítsa, nem lehetett olyan beteg, hogy bárki megsajnálja, a bélpoklosok elátkozott csengettyűje szüntelenül szólt körülötte.

Orgyilkos!

Talán jobban megértik, hogy mit jelent ez a szó a kemény, de erkölcsös és íratlan törvényeiben kíméletlenül szigorú vadnyugaton, ha azt mondom, hogy éppen úgy néztek Ronnyra, mint New Yorkban egy tisztes polgárra, akiről kitudódott, hogy emberhúst eszik.

Ronald Kerrynek állandóan viszálya volt Theodor Backkel. Mindenki tudta, hogy előbb-utóbb összecsapásra kerül közöttük sor. Két olyan emberről volt szó, akik száz lépésről keresztüllőtték a kör ász szívét, és kétszer nyerték holtversenyben a kormányzó évi nagydíját, amiért Arizona állam legjobb lovasai szálltak nyeregbe. Látszólag barátok voltak, de ez a barátság a nyájas gúny késélén táncolt. Mindenki tudta, hogy egyszer el kell dönteni, ki az erősebb: Teddy vagy Ronny? Azután jött egy leány keletről, Attle nyomdász unokahúga. Ronny és Teddy, a két „barát” ismét egyforma szerencsével versenyeztek. De amíg a kormányzó nagydíját el lehet osztani két részre, egy keletről érkezett leány szíve, legalábbis együgyű férfiak felfogása szerint, oszthatatlan, és csak teljes egészében nyerheti el valaki. Joan Attle talán különös kedvtelést is talált abban, hogy a két veszettül elszánt legényt versengeni lássa. Miss Attle-nak ez tetszett. Mit tudják Bostonban vagy Philadelphiában, hogy errefelé a sűrű férfivér még ismeri az egyszerű ősi törvények parancsát? Mit tudnak az ilyesmiről keleten, ahol teliholdas éjszakákon nem hallatszik az éhesen ügető farkas panaszos üvöltése?

Hiller vendéglőjében azután megtörtént egy napon a döntő szóváltás. A gúnyos, éles vitát Teddy Back így fejezte be:

– Elég a fecsegésből. Ha éjszakára kisétálsz Fred Martins erdejébe, rám találhatsz a pataknál, ahol a villámsújtotta fenyő van. Azt hiszem, megértettél. Éjfélre ott leszek. Nem szeretnék hiába várni rád, Ronald Kerry!

– Légy nyugodt – és még kétértelműen hozzátette –, nem fog rád virradni, Teddy Back.

– Örülök, hogy megértettük egymást, Ronny. Addig is jó lesz, ha ma nem iszol többet.

– Gondolod? Hiller! Dupla whiskyt!

A körülállók komoran hallgatták őket. Ronny felhajtotta a whiskyt. Akkoriban is szerette az italt, de több mértékletességgel fogyasztotta. Sohasem látták poros vagy szakadt ruhában, lovának szőrén megcsillant a napfény, olyan tisztán és ápoltan tartotta. Ronny a híres Greenwood mintafarmon volt intéző. Teddy Back egy kis fűrésztelepet bérelt Martins erdejében. Abban az erdőben, ahová Ronnyt éjféli találkozóra hívta.

Ronny, akit különösen nyakas természete miatt akkoriban a „csökönyös Kerrynek” neveztek, olyan részegen szállt nyeregbe, hogy néhány másodpercig inga módjára lengett jobbra-balra a felsőteste, amíg a megfelelő pozícióba jutott ahhoz, hogy sarkantyút adjon a lónak.

– Hej, Ronny! – kiáltott rá Hiller, aki egy borosüveggel a kezében a tornácig kísérte. – Elküldöm a fiút Teddyhez, és megmondom, hogy holnapra halasztod a találkozót.

– Mit halasztok?… Találkozót halasztani?

– Nincs esélyed ilyen részegen…

Ronny előrántotta a revolverét, és odalőtt Hillerre. Csörrenés hallatszott. Hiller kezében szilánkokra tört a keresztüllőtt üveg, és míg a kövér vendéglős az ijedtségtől dermedten, szájtátva állt, Ronny felkacagott, és máris nyargalt eszeveszetten, egy gomolygó porfelhő közepén.

Másnap reggel Teddy Backet holtan találták a villámsújtotta fenyő közelében. Hátulról érte a lövés, és a golyó egy fontos ideggócnál a gerincébe fúródott. Ronald Kerryt letartóztatták. A vádlott tagadta a bűnösségét, és az esküdtszék „meggyőző bizonyítékok híján” felmentette.

3.

Ronny nem hagyta el Arizonát. Sőt, Winstont sem. Hogy miért? Maga sem tudta. Csökönyössége, szívóssága, makacssága lehetetlenné tette számára, hogy ne szálljon szembe valamivel, ami ellene irányul. Az emberek elkerülték, mint a bélpoklost.

A Greenwood-uradalomból természetesen nyomban menesztették. Munkát sehol sem kapott. Épp ezért maradt. Ne higgye Greenwood, ne higgyék ezek az emberek, ezek a senkik… Hogy mit ne higgyenek, azt már sohasem gondolta végig. Ennyi elég volt ahhoz, hogy kihívóan járjon köztük, készen minden pillanatban arra, hogy szemébe mondják azt a véleményt, amit a háta mögött beszélnek, és akkor… akkor kitörne belőle minden!

Joan Attle természetesen nyomban visszautazott keletre. Az a másik lány, akivel Joan érkezéséig jól megértették egymást a szomszédos Viscouns községben, Elly Harrisson, nyomtalanul eltűnt a környékről, és soha többé nem tért vissza Arizonába.

De Ronny maradt. Lerongyolódott, az alkohol végleg hatalmába kerítette, heteken át csak egy-egy elkerülhetetlenül szükséges szót váltott egy kereskedővel vagy valami idegennel. Sokszor néhány napra eltűnt a városból. Eleinte azt hitték, hogy mégiscsak más vidékre költözik, de azután ismét megjelent, még lomposabban, züllöttebben, részegebben, kihívóbban, és egy farkasbőrt adott el Goddardnek, a szőrmekereskedőnek. Azután ott ődöngött a városban, amíg pénze volt, egyedül, kiátkozottan, elvadultan…

Most is Goddardhoz ment. A kereskedő komor, hűvös arckifejezéssel biccentett Ronny felé.

– Hoztam valamit, Goddard… – mondta, és egy csomagot hozott be, ami eddig a nyereg mögött volt a lóra kötve.

– Nem járnak most erre a vásárosok – felelte kedvetlenül Goddard.

– Ezt azért mondod, vén hiéna, hogy még jobban megzsarolj. Pedig, amit most hozok, annak meg kell adni az árát… Kis híján én is megadtam.

– Én csak annyit tudok adni…

Nem folytatta. Csodálkozva nézte a szőrmét. A kihalófélben lévő óriás szürkemedve bundája került elő az elvágott kötelek között széthulló csomagból. A világosszürke, hatalmas szőrmecsomók itt-ott sötét foltba tapadtak össze a vértől.

– Szürkemedve… hol lőtted?

– A Sziklás-hegységben. Mit adsz érte?

Az ajtó előtt megjelent egy pillanatra a széles vállú, ősz ember ráncos arca. Goddard időközben visszanyerte higgadtságát.

– Hát… ez szép vadászteljesítmény… igazán csodállak, de mint szőrme…

Ronnynak már nagyon kiszáradt a torka, és egyetlen centje sem volt.

– Pokolba az üres szavakkal! – kiáltotta rekedten. – Azt kérdeztem, hogy mit adsz érte?

– Igazán nem áldozhatok többet húsz dollárnál erre a szőrmére…

– Rabló!… Azt hiszed, azért, mert ki vagyok szolgáltatva neked…

– Én csak megmondtam az árát. Ha tetszik, itt hagyod, ha nem, úgy is jó.

Ronnynak fejébe szaladt a vér.

– Hát nem!… Érted? Nem… Azért sem! Inkább darabokra vágom és eldobom… Te dögmadár!

Gyorsan összecsomagolta a bőrt, és kiment. A nap forrón sütött, a ló búsan bólogatva lépkedett mögötte. Egy ház előtt kisgyermekek nézték, kíváncsi, tágra nyílt szemmel, és mikor Ronny feléjük fordult, lassan, ijedten egymásba fogódzva a falhoz húzódtak…

A szomjas, porlepte, fáradt emberre úgy hatott ez a jelenet, mintha a torkát szorítanák meg. Szeretett volna vaktában lövöldözni a járókelőkre. De a nap egyre forróbban tűzött, a por egyre kesernyésebb ízzel rakodott le a szájában, és úgy áhítozta az italt, mint egy eltévedt sivatagi vándor.

Arra nem is gondolt, hogy visszamenjen Goddardhoz, és odaadja a bőrt húsz dollárért. Még ha valóban az életét válthatta volna meg ezzel a pénzzel, akkor sem… A sarkon feltűnt egy facsoport mögül Hiller vendéglője. Ideges, gyors mozdulatokkal odakötötte a lovát az egyik oszlophoz, és bement.

A moraj ismét úgy elhalkult, mint a délután folyamán, mikor itt járt. De most nem nézett sem jobbra, sem balra, hanem egyenesen a söntéspulthoz ment.

– Hiller! – mondta a kövérnek. – Egy bőrt hoztam neked. Vedd meg tőlem.

A kocsmáros, akit a támadó hangulat heve szintén magával sodort, kissé nyersen felelt:

– Nem vagyok bőrkereskedő, ezt tudhatod.

– Megveheted dísznek, a kocsmád falára. Odaadom olcsón! Nézd meg…

Wichy lassan előrejött. Az egyik cowboyfiú letette a kártyát és felállt. A vegyeskereskedő gyorsan hazament. Vihar előtti fülledt, feszült hangulat ült a helyiségen.

Ronny elvágta a köteleket.

Wichy cigarettára gyújtott, kissé megigazította az övét, és lassú, hetyke léptekkel odalépett Ronald Kerry mellé.

– Nézd! Itt a bőr! – mondta Ronny Hillernek… – Mennyit adsz érte?

Felemelte a földről a szürkemedve kócos, hosszú szőrű, mocskos bundáját, és magasra tartotta.

– Szürke… medve… – dadogta Hiller, és csodálkozva hátralépett. Wichy meg sem mozdult.

Nagy csend lett.

– Na mit bámulsz? – kiáltotta nyersen. – Adsz érte valamit, vagy nem?

Egy szék reccsent. A cowboy ismét visszaült. Hiller összeszedte magát. Végre is nem kellett tartania Ronnytól. Mentegetődzve vonta fel a vállát:

– Nem tudom, mit kezdjek vele… ha… ha éppen megkérsz rá… – először ki se merte mondani – adhatok nyolc dollárt… Ez nagyon kevés… de én nem vagyok…

– A tied! – keresztülhajította a pulton a bőrt. – Whiskyt! Gyorsan!

Csak most vette észre Wichyt, aki mozdulatlanul állt mellette. Sötét pillantással végigmérte a lóvadászt:

– Talán nekem akarsz valamit mondani, Wichy?

A másik nyelt egyet.

– Szép medvebőr – felelte, és zavartan körülnézett.

– Igen… Elég szép…

Wichy még ott állt egy-két másodpercet, azután lassú léptekkel a helyére ment és leült.

Ronny felhajtotta a whiskyt. Szokása szerint háttal a pultra támaszkodott, két könyökére dőlve cigarettára gyújtott, és megvetően, lebiggyesztett szájjal nézett szét.

Csend volt.

Valaki a poharához nyúlt, egy másik az asztal alá nézett, és igen sokan bámulták a mennyezetet, valamint a falakat, mintha különlegesen szép domborműveket tanulmányoznának.

De senki sem tette próbára Ronald Kerryt…

Második fejezet

A Lonsdale család jó híre

1.

A nyomasztó csendben bántóan hallatszott a kerek falióra ketyegése. Nyílt az ajtó, és az ősz, széles vállú ember lépett be rajta. Egyenesen Ronnyhoz ment.

– George Lonsdale vagyok. Beszélni szeretnék magával, Mr. Kerry.

Ronny kissé meghökkent. Fél éve, mióta Teddy Back meghalt, még senki sem mondta neki, hogy beszélni szeretne vele.

– Honnan tudja a nevemet?

– Megkérdeztem valakitől.

– És egyebet nem mondott az illető, csak a nevemet?

– Mást nem mondtak…

– Errefelé nem szívesen beszélnek velem – mondta, és gúnyos, kihívó pillantással nézett körül.

– Szükségem lenne egy használható legényre a farmon. Ha van kedve, leszerződhet. Napi három dollár és ellátás.

Ronny még jobban meghökkent. Szokatlanul szép ajánlat volt.

– Hol van a farmja?

– Majdnem Mexikó határában, a Colorado fennsíkján.

– Úgy… És tud rólam mindent?

– Nem tudok semmit. De remélem, hogy beválik a munkánál.

Ronny vigyorgott, azután hátraszólt:

– Whiskyt…

– Nos? Van kedve?

– Nekem van… Három dollár szép fizetés. Csak kérdés, hogy megfelelek-e? Ugyanis… amint ezt a jelenlevő urak magatartásából láthatja… Én hétszer átkozottabb vagyok Káinnál… – felhajtotta a whiskyt. – Én Arizona lakosai szerint orgyilkos vagyok.

Az idegen hallgatott.

– Nos? Még mindig fenntartja, hogy alkalmaz három dollárért?

– Nem – felelte Lonsdale tűnődve –, ezek után felemelem az ajánlatomat napi öt dollárra.

2.

A vendéglő előtt lóra ültek.