Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Arthur Weigall

NERO

fordította
Németh Andor

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-967-7 EPUB
ISBN 978-963-559-968-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

a mű eredeti címe:
Nero, Emperor of Rome

első kiadás: 1933.
az elektronikus változat az 1938. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
Wilhelm Otto Peters (1851 – 1935) Nero a Circus-ban
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Első fejezet

A történetírók ellentmondó ítélete Nero jelleméről. -
Nero születését megelőző események. - Nero anyjának,
Agrippinának ifjúsága Tiberius és Caligula császárok idejében

Krisztus után 64-ben tűzvész dühöngött Rómában, melynek a város jelentékeny része martalékul esett. A gyújtogatással a keresztények kicsi felekezetét vádolták. Az eseményt rövid ideig tartó keresztényüldözés követte, melynek valószínűleg Pál apostol is áldozata lett. A megpróbáltatást túlélők az 54-től 68-ig uralkodó Nero császárt tekintették a keresztény vallás első nagy ellenségének.

68-ban megfosztották a császárt trónjától. Nero a hagyomány szerint egy Róma környékén fekvő házba menekült s ott öngyilkosságot követett el; nagyszámú hívei azonban azt híresztelték, hogy életben maradt, hogy a sebek, amiket maga ejtett a testén, beforrtak, hogy Keletre menekült s diadalmas hadserege élén rövidesen vissza fog térni.

Körülbelül abban az időben, mikor ezek az események a legélénkebben foglalkoztatták a képzeletet, mikor minden római Nero szökéséről és várható visszatéréséről beszélt, írta meg Szent János nagyszerű művét, a Jelenések Könyvét, az Apokalipszist. A szerző Nérót teszi felelőssé a keresztényüldözésért s Fenevadnak nevezi művében - sebesült fenevadnak, melynek halálos sebe begyógyult vala, fenevadnak, »mely volt és nincs, noha van« s melynek száma 666.

De Nero emlékét nemcsak a keresztények mártírhalála terheli. A konzervatív római patríciusok is gyűlölték, mert lépten-nyomon túltette magát hagyományaikon, különösen mikor énekes szerepekben színpadra lépett. Élettörténetét előkelő patríciusok írták meg s így a közvetlen utókor visszataszító képet kapott jelleméről. Később, mikor a kereszténység államvallás lett, a pogány megrovás összeolvadt a Jelenések Könyvének ítéletével s ettől kezdve az egész emberiség fenevadnak, Antikrisztusnak tekintette Nérót, minden bűn és romlottság förtelmes megtestesülésének.

S így, bár rossz hírének ténybeli előzményei nagyrészt feledésbe merültek, neve ma is szörnyeteget jelent, álnok, gálád, emberbőrbe bujtatott fenevadat, sátáni gonoszságot. De kérdés, vajon akkor is az elvetemültek elvetemültjének tartanók-e Nérót, ha az első keresztények üldöztetésük feletti felháborodásukban nem kiáltottak volna kígyót-békát rá? A keresztény történetírók nemzedékeken át gyalázták emlékét, a későbbiek pedig magukévá tették vádaskodásaikat s elődjeik elfogultságát kritikátlanul számításon kívül hagyva, nem tették vizsgálat tárgyává, vajon csakugyan elvetemült volt-e, s ha igen, milyen mértékben.

Igaz: a későbbi történetírók ábrázolását három nem keresztény ókori tekintély is megerősíti (nagyrészt tőlük veszik át adataikat): Tacitus, Suetonius és Dio Cassius. Ezek, ha nem is a Jelenések Könyve fenevadjának, de elképesztően hitvány gyilkosnak, szószegőnek, az arisztokratikus eszmények lábbal-tiprójának állítják be Nérót, aki zabolátlan s rendellenes életmódjával, zenészi és énekesi minőségben való szereplésével nemcsak a maga tekintélyét, de a birodalomét is kockára tette. Az idősebb Plinius az emberi nem ellenségének, Marcus Aurelius lelketlen bestiának nevezi.

Pusztulása után, ha a nép nem is, de az összes római patríciusok egyetértettek abban, hogy minden igaz ok nélkül tétette el láb alól Britannicust, a mostohafivérét, Agrippinát, az anyját, Octaviát, első feleségét, nagynénjét Domitiát, unokafivéreit: Sullát, Rubellius Plautust és a Silaniakat, nevelőit: Senecát és Burrhust s tömérdek mást; hogy második feleségét, Poppaeát halálra gyötörte, hogy maga gyújtotta fel Rómát, hogy le akarta mészároltatni az egész szenátust, másodszor is fel akarta gyújtatni Rómát, rá akarta szabadítani a vadállatokat a népre és így tovább. Szörnyű fajtalanságokkal vádolták, azt állították, hogy baromi kegyetlen volt, züllött, hiú, gyáva és felelőtlen; hogy színpadi szereplésével, mint már mondottuk, meggyalázta császári méltóságát és állapotát. Két főbűne, miket minduntalan a fejére olvasnak: hogy a császári bíborköntöst színpadra cipelte s hogy megölte anyját. Felváltva becsmérelték »anyagyilkos«-nak és »muzsikus«-nak.

Annyi bizonyos, hogy a keresztény mendemondáktól függetlenül is elég kárhoztatni valót találhattak életmódjában az előkelő római körök, mint ahogy erről Tacitusból s más történetírókból, meg életrajzírójából, Suetoniusból értesülünk, akik e rosszallásokat mesteri tollal megrögzítették. Csakhogy ugyanezek a történetírók még szörnyűbb vádakat emelnek más császárok - például Caligula - ellen! S ezért majdnem bizonyos, hogy Nérót mégis csak azért tartjuk ma is a római történelem legelvetemültebb alakjának, mivel az első keresztények az Antikrisztussal azonosították. Máskülönben csak a gonosz, vagy az elvetemültségig őrült római császárok egyikének tekintenék.

Én ebben a műben meg akarom mutatni az érem másik oldalát, mely csak akkor válik láthatóvá, ha felderítjük az emlékével egybekapcsolt szörnyűködés okait; megpróbálom összeállítani szándékosan elhallgatott érdemeit, mikről csak húzódozva emlékeznek meg a régi történetírók. Ezek a tények új fényt vetnek jellemére és cselekedeteinek indító okaira s talán megértetik azt is, ami különben érthetetlennek látszik: hogy a nép határozottan szerette.

S ez nem lesz korszerű »szerecsenmosdatás«; nem áll szándékomban erőnek erejével megfellebbezni a történelem ítéletét. Tagadhatatlan azonban, hogy az elfogulatlan történetíró lépten-nyomon kétségbevonhatatlan bizonyítékokat talál arra vonatkozólag, hogy Nero milyen határtalanul népszerű volt a maga idejében. A kérdés tehát az, hogyan rajonghatott a nép olyan emberért, akit a történetírók szörnyetegnek neveznek. Tagadhatatlan, hogy a halálát követő első századokban sokan egyenesen isteni embernek tartották Nérót, a szegények barátjának, a dölyfös gazdagok megfékezőjének, nagy művésznek, aki császári méltósága ellenére sem átallta beutazni birodalmát, hogy feledhetetlenül szép hangjával alattvalóit megörvendeztesse.

Hogy Nero jellemének ellentmondó megítélésében igazságot tehessünk, elfogulatlanul kell mérlegelnünk jó és rossz tulajdonságait. S ha ki fog derülni, hogy a hírhedt Nero alapjában véve csak egy bár nem mindennapi, de nem is érthetetlen, egy s más tekintetben egyenesen rokonszenves egyén volt, aljasságaiban sem mindenkor aljasabb, mint bármelyikünk, ez nem a mi elfogultságunk eredménye, de még csak nem is annak a régi mondásnak az igazolása, hogy az ördög sohasem olyan fekete, amilyennek festik.

*

Nero 37-ben született, néhány hónappal Tiberius császárnak, a nagy Augustus császár utódjának halála után. De hogy kényszeredett helyzetét s ebből fakadó magatartását kellőképpen megérthessük - kivált a fennkölt, de szűklátókörű római tradíciók ellen folytatott küzdelmét, mely tradíciókhoz semmi érzéke nem volt - vissza kell mennünk Julius Caesar színes, de szemérmetlen diktatúrájának idejébe, illetőleg a Krisztus születését megelőző 47-ik esztendőbe, amikor is Caesar lement Egyiptomba, hogy rendet teremtsen az ottani udvari intrikák közepette s ahol annyira belegabalyodott Cleopatra királynő ügyeibe, hogy közben fiúgyermekkel ajándékozta meg az egyiptomi uralkodónőt, Caesarionnal.

Caesar fütyült mindenre, ami szent; Róma minden nevezetesebb botrányában és válóperében, mint csábító szerepelt. Személyi varázsa azonban olyan lenyűgöző volt, hogy bár a római hagyományokkal ellenkező szokásokat vezetett be s olyan sajátos életet élt, mellyel minden időkben megbotránkoztatják a művészi természettel rendelkező egyének a közvéleményt, hatalma még a konzervatív Rómában is töretlen volt. El is határozta, hogy megszünteti a római köztársaságot és egyiptomi mintára bevezeti a monarchiát. Kényszeríteni akarta a rómaiakat, hogy ismerjék el Cleopatrát törvényes feleségének.

Cleopatra Egyiptom királynője volt, de nem volt egyiptomi. Görög származású volt, görög királyok, talán egyiptomi fáraók ivadéka. Fővárosa, Alexandria, az ókor Párizsa volt, az életkedv, a kultúra, az ízlés és választékosság empóriuma, melynek szemszögéből Róma tisztes szigora vidéki elmaradottságnak tűnt fel Caesar előtt. Néróra a maga idején ugyanezt a hatást tette Alexandria múltja s híre.

Cleopatra követte kisdedével kedvesét Rómába. S mivel Caesar trónra akart lépni Cleopatrával s rá akarta erőltetni a csillogóan elmés, gondtalan görög könnyedséget a főváros otromba s ízléstelen szokásokat követő vezető köreire, Brutus s barátai 44-ben meggyilkolták, az egyiptomi királynőnek pedig Cicero átkaitól követve vissza kellett menekülnie Alexandriába. Caesart katonai érdemeire való tekintettel imperátornak, vagyis vezérnek nevezték kortársai. Ez a kifejezés akkor még nem volt egyértelmű mai jelentésével, nem azonos a mi császár szavunkkal. Halála pillanatában még nem volt törvénybe iktatva az öröklődő monarchia intézménye.

Caesarnak a később Augustus néven ismert Octavianus, Júlia nővérének fia volt az örököse. A diktátor néhai híve, Marcus Antonius azonban tiltakozott az ellen, hogy a szenátus korlátlan hatalommal ruházza fel ezt a fiatalembert. Végül abban egyeztek meg, hogy Augustus fog uralkodni Rómában és Nyugaton, Antonius pedig a léha és artisztikus Keleten, melynek jellege és műveltsége görög volt, nem római.

Hogy a föld két urának kénytelen-kelletlen összebékülése megszilárduljon, Antonius feleségül vette Octáviát, Augustus nővérét. E nászból két lány született. Mindkettőt Antóniának hívták. Egyik Nero apai nagyanyja, másik anyai dédanyja.

Antonius aztán magáévá tette a kis Caesarion érdekeit, feleségül vette Cleopatrát, hadat üzent Augustusnak, hogy egyeduralkodója lehessen a római birodalomnak, s a birodalom királynőjének ismertesse el Cleopatrát, s örökösének Caesar ivadékát, mostohafiát. (Caesarnak ez a fiú volt egyetlen jogos leszármazottja.) Augustus viszont hivatva érezte magát megvédeni a köztársaságot s annak szigorú, merev intézményeit az új keleti autokrácia elpuhult és fényűző hellenizmusával szemben. Augustus tehát, ahogy ma mondanék, a hagyományos erkölcsöt képviselte az életre-halálra szóló párviadalban. A harc, ha nem is fegyveres eszközökkel, folytatódott Nero uralkodása alatt is.

31-ben Augustus legyőzte ellenfelét. Antonius és Cleopatra megölték magukat, Caesariont Augustus parancsára meggyilkolták, meg volt mentve a köztársaság. Most Augustus lett Nyugat és Kelet korlátlan ura, Egyiptomot is beleértve, vidám, görög jellegű fővárosával, Alexandriával. Az egyiptomiak nem akarták tudomásul venni leigáztatásukat, s azt mondogatták, hogy Julius Caesar annakidején feleségül vette Cleopatrát, s ezzel törvényes uralkodójuk, fáraójuk lett. Tehát örököse, Augustus is jogszerű fáraó.

Augustus, akit Rómában csak köztársasági elnöknek tekintettek, az újonnan meghódított görög birodalomban uralkodói jogokat gyakorolt. Lassanként azonban Róma is kezdett hozzászokni az egyiptomi szokásjoghoz, a női ágon tovább plántáló dó öröklődési rendhez. A köztársasági hagyományok ugyan épségben maradtak, de Augustus imperátori címe már a mai császár szó jellegét vette fel s immár senki sem kételkedett abban, hogy az uralkodói hatalom halála után családjában marad.

Rómának a görög és keleti világgal való szorosabb kapcsolata azzal a következéssel járt, hogy Itáliában új szokások kaptak lábra, anyagi és erkölcsi értelemben vett választékosság, a művészi hivatások méltánylása, szabadabb erkölcsök, amit a régimódiak természetesen szívük ménéből rosszalltak. Augustus uralkodásának utolsó szakaszában igyekezett is küzdeni a ragály ellen, bezáratta az éjjeli mulatóhelyeket, korlátozta a kábító italok árusítását, megbüntette a botrányos életmódot folytató előkelőségeket, többek között saját szabad szellemű leányát, Júliát, Nero dédanyját is. Szigorú törvényei megzabolázták a finnyás és piperkőc köröket, amelyeknek erkölcstelen életvitele minden megújulás kellemetlen kísérő tünetei közé tartozik.

Elrendelte, hogy a kiskorúak csak élemedett kísérők társaságában látogathatják az esti színházi előadásokat; a színművészet iránti ellenszenvét egyes színészek megleckéztetésével mutatta ki. Egy színészt egyenesen száműzött Rómából, mivel az hetykén ujjal merészelt mutatni valakire, aki hangosan társalgóit a nézők sorában, egy másikat pedig megkorbácsoltatott, mert fiúruhába öltözött lánnyal sétálva, megbotránkoztatta az utca népét. Bosszantotta a művészek kiszámíthatatlansága. Ovidiust szabados életmódja miatt száműzte. Erkölcsrendészeti intézkedéseket adott ki, beavatkozott alattvalói magánéletébe, lépéseket tett a fényűzés letörésére és így tovább.

Teljes erejéből védte a régi világ rideg és egyszerű erkölcseit, mint az állam fundamentumát, gátat akart vetni az egyéni életízlésnek, a művészet és a kultúra öncélú fejlődésének, de hiába. Az utókor nagyra tartja emlékét, a római erkölcsök védőrét tiszteli benne, aki mint márványba vésett istenalak trónol az erkölcsi tisztaság és a családi élet eszménye felett, de nem tudta megakadályozni a görög világ nyegle, elegáns és művészi életmódjának elterjedését Róma vezető köreiben. Ezek Antonius és Kleopátra nyomdokait követték.

Augustus 14-ben halt meg. Mostohafia, Tiberius Claudius Nero, Livia fia, követte a trónon. Tiberius császár elődjénél szigorúbban gyakorolta immár korlátlan hatalmát. Az uralkodás, ne felejtsük el, még nem volt öröklődő, Róma névleg még mindig köztársaság volt, azonban a császár valójában önkényuralmat gyakorolt s maga javasolhatta a szenátusnak, kit óhajt utódjául. Tiberius nem volt Julius Caesar és Augustus leszármazottja, nem a Julia-házból származott, családját Claudia-ház néven emlegetik. Ezt a körülményt szem előtt kell tartanunk.

Tiberius a szó szoros értelmében szörnyeteg volt. Rengeteg embert gyilkoltak, mészároltak le parancsára, tömérdek embert megkínoztatott. A kínzásokat néha jelenlétében hajtották végre, ami szintén arra vall, hogy tipikus szadista volt. A rómaiak »vérrel gyúrt sár«-nak nevezték, meg baknak, ami szexuális kicsapongásaira és perverzióira utal. Palotáját Capriban szemérmetlen festmények és szobrok ékesítették, az ott lefolyt orgiák leírása nem tűri a nyomdafestéket. Mi is csak azért hivatkozunk rájuk, mert háttérül szolgálnak Nero jellemének tanulmányozásához. Ebből a szempontból meg kell említeni Tiberiusnak anyjához, Líviához való viszonyát, akit engesztelhetetlenül gyűlölt és üldözött s akit nyilván meg is öletett volna, ha az nem hal meg előbb természetes halállal.

Drusus nevű fivére Antóniát, Antonius és Cleopatra egyik leányát vette feleségül. E hisztérikus házaspár gyermeke volt Germanicus, a legnépszerűbb római, aki valaha élt. Germanicus az idősebbik Agrippinát, a hódolva tisztelt Augustus unokáját vette feleségül. Gyermekeiket nagyra becsülte a közvélemény, részben nemzeti hősként tisztelt atyjukra való tekintettel, részben mivel anyai részről Júlia dicső házát képviselték. Hatan voltak. Három fiú: Nero, Drusus és Cajus vagy Caligula s három leány: Agrippina, Drusilla és Júlia Livilla.

Ez az Agrippina (az ifjabb) 15 november 6-án született; három évvel volt fiatalabb Caligulánál. Apjukat, Germanicust 19-ben megmérgezték; özvegye, Agrippina (az idősebb) meg volt róla győződve, hogy a gyalázatos Tiberius parancsára ölték meg, aki félt katonai körökben való népszerűségétől.

Tiberius fiát is Drususnak hívták. Ennek Lívia unokahúga, Germanicus nővére volt a hitvese. 23-ban felesége tudtával és jóváhagyásával meggyilkolták. Lívia öngyilkos lett, mikor bűnrészessége kiderült. E boldogtalan házaspár ivadéka, Gemellus, Tiberius egyetlen unokája, Germanicus három fiával együtt a trón várományosa volt. Közülük kellett Tiberiusnak kiszemelni valamelyiket utódjául.

28-ban sok szóbeszédre adott okot a fiatalabb Agrippina botrányos életmódja, aki ugyan csak tizenkét- éves volt akkor, de a déli fajták ismeretes koraérettsége következtében már elég fejlett volt ahhoz, hogy kihívó viselkedésével magára szabadítsa a férfiakat. Tizenötéves fivére, Caligula nem is kérette magát s mentes lévén minden erkölcsi gátlástól, elcsábította húgát. Agrippina rövidesen Emilius Lepidus unokafivérébe, Júlia nagynéniének fiába habarodott bele s ugyanúgy viszonyt kezdett vele, mint Caligulával.[1] Tiberius, hogy a botránynak véget vessen, sietve eljegyezte másik unokafivérével, Cnaeus Domitius Ahenobarbussal, egy vöröshajú ifjúval, aki kifogástalan erkölcsű és jeles hajlandóságú volt, azonban máról-holnapra iszákos, mindenre kapható léhűtővé züllött. De az Ahenobarbusok, a bronz-szakállasok, kikről Crassus, a szónok azt mondta egyszer, hogy nincs mit csodálkozni a bronz-szakállukon, mert az arcuk vasból van s a szívük ólomból, már ilyenek voltak.

Pedig nagy és dicső nemzetség volt ez, mely Kr. e. 500-ig vezette vissza származását, de kellemetlen és kötekedő emberek hírében álltak. Cnaeus nagyapja köpönyeget forgatott a Caesar halálát követő polgárháborúban és közvetlen az actiumi csata előtt hagyta cserben Antoniust és Cleopatrát. Lucius, Cnaeus apja, Antonius és Octavia leányát, Augustus császár nővérét vette feleségül. Így öröklődött át a császári vér leszármazottjaira az Antoniusok szertelensége.

Lucius rajongott a színházért, a ló- és kocsiversenyekért. Fia, Cnaeus, szintén imádta a lovakat, de a fogadások körüli szélhámosságaival sok szóbeszédre adott alkalmat; kölcsönöket vett fel s nem fizette vissza őket. Indulatos ember volt. Egyszer kiütötte egy patrícius szemét a Fórumon, egy szabadosát leszúrta, mert nem volt hajlandó annyit inni, amennyit részeg fejjel követelt tőle s állítólag szándékosan gázolt halálra egy kisfiút, aki versenykocsija alá került.

Akármilyen elvetemült életet folytatott is a kis Agrippina, mégis megérdemli részvétünket boldogtalan házasélete miatt. De az ő személyes bajai eltörpültek a család kusza ügyei mellett. Anyja, az idősebb Agrippina, elkeseredetten gyűlölte Tiberiust, a szörnyeteget, mióta megbizonyosodott arról, hogy férjét a császár parancsára mérgezték meg. Végül 29-ben, tíz esztendeig tartó özvegység után olthatatlan bosszúszomja arra késztette, hogy összeesküvést forraljon a császár ellen. Az összeesküvők elébe akartak vágni az eseményeknek, türelmetlenek voltak, meg akarták ölni a császárt és Agrippina fiát, Nérót akarták császárnak kikiáltani. A fiatal Nero elvetemült és kellemetlen alak volt; senki sem sajnálta, mikor a Bonza-szigetén lévő börtönbe zárták, ahol agyonszúrta magát, megfosztva börtönőrét attól az örömtől, hogy az ölje meg őt.

Az sem fájt senkinek, milyen felháborító módon gyilkolták meg ennek a Nerónak Rómában, a palota kazamatáiban fogva tartott Drusus fivérét 33-ban. De mégis el- szörnyedtek egyesek, mikor a császár elmesélte, hogy a megkínzatásoktól összeaszott, kiéheztetett fiatalember a végén már derékalja szalmáját rágcsálta kínjában, hogy nyomorult életét meghosszabbítsa. A történet nagy benyomást tett a hallgatóságra. Drusust mindenki bolondnak tartotta, legfeljebb annyit jegyeztek meg az esetére: tekintetbe kellett volna venni, hogy bolond.

Agrippina, a három ifjú anyja száműzetésben töltötte napjait, míg a fiai életben voltak. A császár egy ízben meglátogatta. Állítólag össze verekedtek, a császár kiütötte egyik szemét,[2] mire Agrippina éhségsztrájkot kezdett. Mesterségesen táplálták, amíg egyszer kihagyott a szíve s meghalt.

Most a harmadik fivér, Caligula, egyedül vetélkedett Gemellussal az örökségért. Caligula feneketlenül romlott volt, ha dühroham fogta el, tört-zúzott. Tiberius nem tudta rászánni magát, hogy hivatalosan is elismerje utódjának, bár nem titkolta, hogy ez a szándéka.

Az agg császár gyanakodva figyelte az ifjút. Egyszer észrevette, hogy kaján tekintettel nézi unokaöccsét és vetélytársát, Gemellust. Látom, hogy el akarod pusztítani - tört ki a császár. »Utána pedig majd veled végeznek.« Szemei könny belábadtak, mikor ezt mondta, mert már belefáradt a viszályokba és intrikákba, miknek annyi rokona és barátja áldozatául esett és őszinte vágya volt, békés úton rendezni örökségét, biztosítani Róma nyugalmát. Megöregedvén, már nem lelte örömét mások gyötrődésében.

37 elején megint kitört a botrány a családban. Az ifjabb Agrippina eddig szemet hunyt férje hűtlenkedései felett, de most tudomására jutott, hogy Cnaeus bűnös viszonyt folytat vöröshajú nővérével, Domitia Lepidával. E miatt, alkalmasint Agrippina kezdeményezésére, nyilvánosan vádat emeltek ellene, megbélyegezték erkölcstelen életét s az agg Tiberius császár elleni összeesküvéssel is megvádolták. Persze mindenki tudta, hogy nemrégen Agrippina maga is fajtalankodott perverz, elvetemült fivérével, Caligulával. Valószínűleg erre való tekintettel kezelték lagymatagon a Cnaeus elleni vádaskodást.

Tiberius napjai meg voltak számlálva, de még mindig nem tudta, kit jelöljön ki utódjául. Caligula jellemén nem tudott kiokosodni. Ez a fiatalember néha szerénynek, kötelességtudónak mutatkozott, mint aki teljes tudatában van szerepének és felelősségének, máskor valami baromi durvaság vett erőt rajta; egyszer hangos volt a féktelenségig, máskor komor és magábazárkózott. Jóképű, magas, karcsú ifjú volt, haja, ellentétben rendkívül szőrös testével, ritkás volt, bőre sárga, arckifejezése komor, szemöldöke sűrű, tágra nyitott, merev tekintetében néha őrült fény lobbant fel, parányi, kegyetlen szája sarkában állandóan visszataszító vigyorgás settenkedett. Azonban, ha nagy néha nyugodtan viselkedett, határozottan szép ifjú benyomását tette a szemlélőre.

Ebben az időben Heródes Agrippa - annak a Heródesnek az unokaöccse, aki Krisztust maga elé idézte - volt a bizalmasa. Ez majdnem húsz évvel volt idősebb Caligulánál s nemcsak a keleti kicsapongásokat ismertette meg az ifjúval, hanem arra is kitanította, mit engedhetnek meg maguknak a keleti uralkodók. Tanítása később meg is hozta a gyümölcsét, mikor Caligula az esztelenségig visszaélt uralkodói hatalmával. Heródes gyakran kérdezgette tőle, mit fog tenni, ha majd uralkodó lesz. De tudták, hogy a téma veszélyes, mert a félelmetes Tiberius könyörtelenül elbánt mindenkivel, aki halálát kívánta. Csak suttogva beszéltek ezekről az ügyekről.

A két jóbarát egyszer kikocsizott. Heródes odasúgta Caligulának, hogy az öreg már aligha húzza sokáig s hogy Gemellust sem lesz nehéz eltenni láb alól. A kocsis meghallotta, beárulta a császárnál, aki tüstént börtönbe vettette Heródest.

Végül, 37 tavaszán, már úgy látszott, hogy Tiberius nem kel fel többé. Közel járt a nyolcvanadik évéhez, betegsége és gyengesége szüntelen gyötörte, egyik rohamból a másikba esett, saját kijelentése szerint unta az életet, gaztetteinek s kegyetlenségeinek tudata megtörte életerejét. Azt beszélték, hogy már meg is halt. Heródesnek egyik barátja belopódzott a börtönbe és héberül Heródes fülébe súgta: »A vén oroszlán megdöglött.«

Az őrizetes centurio nyomban kérdőre vonta a zsidó herceget, mit súgott a barátja, mi az a hír, aminek olyan mérhetetlenül megörült. Heródes kertelés nélkül megmondta, majd nagy lakomát rendelt, melyre meghívta a helyőrség összes tisztjeit. Lakomázás közben megtudták, hogy a hír nem igaz. A meghívottak felugráltak a lakoma mellől, kihordatták az asztalkákat és tálakat s nyomban láncra verették elképedt vendéglátójukat.

Tiberius nem halt meg, de haldoklott. S akkor éjjel ágyán elnyúlva elrendelte, hogy hajnalban vezessék elébe Gemellust és Caligulát. Azt mondta környezetének, jeladásért könyörgött az istenekhez, melyiket jelölje ki kettőjük közül örököséül. Arra kérte az isteneket, hogy az lépjen be először a két ifjú közül a terembe, akit utódjául akarnak. Hátsó gondolatát pedig azzal juttatta kifejezésre, hogy megizente Gemellus gyámjának, küldje hozzá minél korábban neveltfiát.

Gemellus azonban nem ébredt fel idejében s Caligula jelentkezett előbb a haldoklónál. Tiberius keserűen felsóhajtott s tudomásul véve a végzet akaratát, a mogorva ifjúra hagyta a római birodalom gondját. Mikor Gemellus megjelent, a császár kérve-kérte Caligulát, szeresse az ifjút s gondoljon vele. Szíve mélyén azonban tudta, hogy az ifjú élete egy fabatkát sem ér.

Mikor Caligula elhagyta a termet, Tiberius elájult. A szobában időzök azt hitték, hogy meghalt s Caligula után rohantak, hogy szerencsét kívánjanak neki. Az, megtudván, hogy az esemény, amire olyan türelmetlenül várt, végre bekövetkezett, visszasietett a betegszobába s örömtől sugárzó arccal fogadta ott az udvar hódolatát. Mindenki körülötte legyeskedett, hangoztatván, milyen boldogok, hogy ilyen rokonszenves fiatalember lesz az uralkodójuk. Ám ekkor a vélt halott felült az ágyában és enni kért.

Caligulának torkán akadt a szó haragjában és megdöbbenésében. Attól tartott, hogy Tiberius észrevette örömét s az utolsó pillanatban megmásítja rendelkezését.

Az udvaroncok is rémüldöztek, reszkettek. Elsettenkedtek a fiatalember mellől s egyenként kilopózkodtak a szobából.

Caligula ideges türelmetlenségében célravezetőnek tartotta megkaparintani a haldokló császár pecsétgyűrűjét. Hiszen azzal nyilvánvalóvá teszi, hogy megtörtént az uralkodás átadása, akár él az aggastyán, akár halott. Ezért az ágyhoz lopózkodott s megpróbálta lehúzni az aggastyán ráncos ujjáról a pecsétgyűrűt. De Tiberius dühösen ökölbe szorította a kezét és elboruló tekintetével gyűlölködve mérte végig Caligulát.

Valósággal birkóztak egymással. A különböző szerzők különbözőképpen adják elő a történteket. Seneca azt állítja (Suetonius nyomán), hogy a császár segítségért kiáltott, de a megerőltetés következtében élettelenül lefordult az ágyról. Tacitus és Dión szerint Caligula az öreg császár fejére nyomta a párnát és megfojtotta.

Egy elképedt szolga borzadva végignézte a jelenetet. Az új császár első parancsa mindennél jellemzőbb. Elrendelte, hogy ezt a szolgát azonnal vezessék el és végezzenek vele.

Tiberiust uralkodásának utolsó éveiben félték és gyűlölték alattvalói. Mikor a huszonötéves Caligulát, a legfőbb gyászhordót, megpillantotta a tömeg a halottaskocsi mögött, lelkes ováció tört ki, különböző becenevekkel éltették. Caligula a temetés után megjelent abban a mauzóleumban, ahol anyjának és Nero fivérének hamvait őrizték. Előbb megadott minden tiszteletet Tiberiusnak, gyilkosuknak, aztán tisztelgett a két boldogtalan emléke előtt, akiknek azért kellett elpusztulniuk, mert az öreg uralkodó idejében észrevette, hogy az életére törnek. Kínos helyzetben volt, de fölényesen állta meg a helyét.

Annyi bizonyos, hogy uralkodásának első hét hónapjában példás uralkodónak mutatkozott. Az anyjára és fivéreire vonatkozó periratokat ünnepélyesen elégettette, kijelentvén, hogy beléjük sem tekintett, nehogy megtudja, kik tanúskodtak ellenük. (Ami nem volt igaz, mert később valamennyi vádaskodót kiirttatta.) Udvarias szónoklattal üdvözölte a szenátust, kijelentvén, hogy minden tekintetben aláveti magát bölcsességének. Nagy nyilvános játékokat rendeztetett az arénában, s azzal nyerte meg a szenátorok és magas köztisztviselők rokonszenvét, hogy megengedte nekik, hogy a játékokat párnákon ülve szemléljék, ami eddig tiltva volt nekik.

Ősszel azonban rejtélyes és veszedelmes betegségbe esett s mikor felgyógyult, megszűnt a jóindulatú, lelkiismeretes uralkodó szerepét játszani. A legkevesebb, amit mondhatunk róla, az, hogy megőrült. De nem volt igazán bolond, noha állandóan hangoztatta, hogy valami nincs rendben a fejével, de éppen ez mutatja, hogy annyi esze mindenesetre volt, hogy féltse az eszét. Azonban kétségtelen, hogy legjobb napjaiban is idegroncs volt, álmatlanságban szenvedett s ha sikerült elaludnia, a legszörnyűbb álmok gyötörték.

Hibbantságának első jele, hogy szenvedélyesen belehabarodott húszéves Drusilla nővérébe, aki valami Cassius Longinus hitvese volt. A császár kényszeritette nővérét, hogy hagyja ott az urát, majd nyilvánosságra hozta, hogy feleségül akarja venni, utalva arra, hogy az egyiptomi fáraók is nővéreiket szokták feleségül venni s mivel Egyiptom jelenleg római tartomány, ő fáraó, mint ahogy jelképesen már meg is koronázták fáraónak Alexandriában, akárcsak az előtte járt Augustusi és Tiberiust.

Ámde bárhogy hozzászokott is már a római társaság mindenhez, ami rendellenes, ami megdöbbentő, ami felháborító, ezt a lépést mégis megsokallta. A fiatal uralkodó nagyanyja, Antónia, Drusus özvegye, aki még életben volt és nagy szerepet játszott a társaságban, megbotránkozva figyelmeztette a császárt lépése következményeire, mire Caligula dühbe jött és rárivallt nagyanyjára, hogy takarodjon a szeme elől és mérgezze meg magát, amit az öregasszony meg is tett. Caligula ebédlőjének ablakából látni lehetett, mikor holttestét elhamvasztották. De Caligula nem nézett ki az ablakon.

Agrippina körülbelül a vádelejtés idejében újra össze- békült az urával, felújították a házaséletet s rövidesen anyának érezte magát, mire elhagyta Rómát s a fővárostól mintegy harmincöt mérföldnyire délre, Antium tengerparti városka, a mai Anzio közelében fekvő villájában várta a lebetegedését. 37 december havának közepén megszülte gyermekét.

A szülés kínjai közben valószínűleg megfordult a fejében, milyen gyermeket fog a világra hozni. Tudta, hogy fivére, Caligula félbolond, aki nyilvános viszonyt folytat nővérével, Drusillával, feleségének nevezvén nővérét. Tudta, hogy fivére, Drusus, kötnivaló őrült, hogy másik fivére, Nero, szintén olyan életmódot folytatott, mint akinek nincs helyén az esze. Anyja, az idősebb Agrippina féktelenül szenvedélyes nő volt Tiberius császár iránti engesztelhetetlen gyűlöletében. Nagybátyja, Agrippa, félkegyelmű volt, anyai nagyanyja, Júlia, Augustus leánya, korának legerkölcstelenebb nőszemélye volt, akit botrányos életmódja miatt száműztek Rómából, Júlia nagynénjét, az említett Júlia leányát, ugyancsak botrányos életmódja miatt száműzték a fővárosból; szeretőinek hosszú névsorában Ovidius, a költő is szerepelt. Lepidus unokafivére, e Júlia fia, összejátszott saját fivérével, hogy erkölcstelen életmódra kényszerítse őt.

Igaz: apja, Germanicus, megnyerő, bájos egyéniség volt. De nagybátyja, Claudius, aki apját túlélte, ostoba volt, majdnem hülye, s amellett hírhedten erkölcstelen. Lívia nagynénje ledér személy volt, ki végül gyilkosságra ragadtatta magát.

Íme: születendő gyermeke anyai ősei. S milyenek az apaiak? Cnaeus az állhatatlanságáról, mindenre kaphatóságáról és szabadosságáról hírhedt Ahenobarbus-család tagja. Férje sosem ígért neki hűséget, bűnös viszonyt folytat nővérével, Domitia Lepidával. Igaz: ő is bűnös viszonyt folytatott fivérével, Caligulával, de neki mentségéül szolgál, hogy tapasztalatlan süldőleány korában történt.

Lehet-e ilyen körülmények között arra számítani, hogy az újszülött hasznos tagja lesz a társadalomnak? Csak egy remény van: ha apjára, Germanicusra ütne. »Köztudomású« írja Suetonius, »hogy Germanicus testi s lelki kiválóságban minden más embert felülmúlt.« Nyílt, szeretetreméltó, szerény férfi volt, emberséges, jószívű, csatában bátor, lelkes rajongó, regényes idealista, költő, ki egyformán verselt latinul és görögül, tanult férfiú, ragyogó szónok, a szegények és elnyomottak odaadó védelmezője.

Az elődök gyalázatos örökségével szemben ez az egy reménye az újszülöttnek. A következőkben majd kiderül, hogy ez a remény nem volt egészen alaptalan.

[1] Tacitus Annalesei XIV. 2. Tacitus szerint Agrippina a hibás. Suetonius (Caligula 24.) szerint fivére kezdeményezte a dolgot.

[2] Suetonius szerint (Tiberius 53.) egyik kísérője ütötte ki Agrippina szemét.

Második fejezet

Nero 37 decemberében megszületik. - Gyermekkora Caligula
császár uralkodása idegében. - Agrippinát 39~ben száműzik.
Caligula 41 januárjában meghal. - Claudius trónra lép,
Agrippinát visszahívják.

A gyermek, aki 37 december 15-ének hajnalán megszületett, fiú lett. Lábával jött ki anyja méhéböl, amit rossz előjelnek tekintettek. De a nap éppen akkor kelt fel, amikor világra jött és megvilágította fényével. Ez megint jó előjelnek számított. Mégis, mikor a háziak kifejezték szerencsekívánataikat az apának, s a szép újszülöttről áradoztak, az csak nevetett, s azt mondta, hogy akit ő Agrippinával világra hozott, az csak elvetemült, közveszélyes ember lehet. Egyszerű, keresetlen, szókimondó ember volt, ismerte magát és képmutatás nélkül vállalta gaztetteit.

Kilenc nap múlva Caligula császár jelenlétében ünnepélyesen Lucius Domitius Ahenobarbus névvel ruházták fel a csecsemőt, akinek minden atyai őse a Lucius Domitius vagy Cnaeus Domitius nevet viselte. Később azonban általánosan Nerónak nevezték s ezért, a későbbi szokást anticipálva, mi már most is így fogjuk nevezni.

Caligula, mint már említettük, ebben az időben szemérmetlenül együtt élt Drusilla nővérével, akibe szenvedélyesen beleszeretett. Miután azonban minden egyes nővérével szeretkezett volt,[1] lehetséges, hogy az újszülöttet saját gyermekének tekintette. Ám még ebben az esetben is csökkent az újszülött iránti érdeklődése, mikor észrevette, hogy a csecsemő bársonyos hajpihéi tűzvörösek, mint az Ahenobarbusok hajszíne. A kis Nero kétségtelenül az Ahenobarbusokra ütött, ami alkalmasint bosszantotta Caligulát, akinek még nem volt utóda. Ez a csecsemő tehát nagybátyja, s mint ilyen, máris vetélytársa leendő fiának. Sötét és gyanakvó agyában már ekkor megfogant az Agrippina és Cnaeus, valamint a gyermekük iránti gyűlölködés. Csakhamar nyílt ellenségeskedés tört ki közöttük.

Pár hónap múlva Drusilla betegágyba esett és meghalt. Caligula őrjöngött kétségbeesésében. Hetekig nem borotválkozott, megnövesztette haját, komoran dühöngve városból városba vándorolt, kegyetlenül megbüntetve, gyakran kivégeztetve azokat, akik magatartásukkal nem fejezték ki eléggé, hogy osztják bánatát. Egy hízelgő szenátor kijelentette a császárnak, hogy látta álmában Drusillát, amint az istenek társaságában égbe szállt, mire Caligula elrendelte, hogy Drusillát istennőnek kell tekinteni s felállíttatta aranyszobrát a Fórumon.

Kevéssel utóbb unokaöccse, a tizennyolcéves Gemellus is elhalálozott. A gyermeket állandó köhögés kínozta s egyszer ebédre jövet, a császár megérezte rajta a köhögést csillapító orvosság szagát. A császár rátámadt, hogy nem a köhögés csillapítására vette be az orvosságot, hanem a megmérgeztetés elleni védekezésül. Rómában ugyanis közönséges szokás volt abban az időben, hogy aki ellenségéhez volt ebédre hivatalos, ellenmérget vett be étkezés előtt.

Gemellus visszautasította a vádat, összeszólalkoztak. Caligula ebéd után megüzente az ifjúnak, hogy ölje meg magát. A hírnök kardot nyomott Gemellus kezébe. Gemellus jajveszékelve és köhögéstől fuldokolva kijelentette, hogy ő még nem látott soha öngyilkosságot elkövetni s remegve kérte az üzenethozót, mutassa meg neki, mit tegyen. A hírnök kioktatta, hogy nyomja a kard hegyét a szívére, a bordák alá s aztán dőljön belé. A szerencsétlen ifjú követte utasításait s vérében ázva kiszenvedett.

Caligula megelégedetten tudomásul vette, hogy az ifjú azonnal eleget tett parancsának s ettől kezdve egyre-másra öngyilkosságra késztette ismerőseit. Rendkívül mulattatta, hogy engedelmesen megölik magukat. Istennek, élet és halál urának érezte magát, rövidesen ki is jelentette magáról, hogy isten. Azt állította, hogy állandó összeköttetésben áll Jupiterrel. Időnként füléhez tartotta kezét, összeráncolta homlokát, azt állítván, hogy isteni sugallatot hall, majd komolyan bólintott és választ suttogott a Láthatatlannak. A holdat szeretőjének nevezte s fennhangon kérlelte, szálljon alá ágyába. Elrendelte, hogy képmását felállítsák a templomokban s imádják, elrendelte, hogy ritka madarakat - pávákat, flamingókat, fácánokat - áldozzanak neki, majd kinevezte magát önnönmaga főpapjának, ami képtelenségnek hangzik, de alaposabban utánagondolva logikus, az ókori Kelet teológiai közhelye, hiszen az istenség földi megtestesülése tiszteli meg ezzel saját isteni voltát. Mindamellett néha Caligula maga sem tudta, mit tegyen: öltözködjék-e be saját főpapjának, imádkozzék-e önnönmagához és a többi istenekhez, vagy ragasszon magára hamis szakállt, mely Jupiterhez teszi hasonlatossá, helyezkedjék-e el a trónján, fogadja-e mint isten az összesereglett halandók hódolatát. Mennydörgőkészüléket állíttatott fel, mely, ha fogantyúját forgatták, morajlott és dübörgött, miközben ő magas trónszékéből a gyülekezeten nyugtatta tekintetét; időnként barátságos mérkőzésre szólította fel Jupitert, de ha csakugyan zengett az ég, rendszerint úgy inába szállt a bátorsága, hogy elbújt az ágy alá.

Egyízben megint istent játszott a szentélyben, hamis szakállal. Egy öreg munkásember elnevette magát. Caligula maga elé állíttatta és rárivallt: »Tudod-e, ki vagyok?« »Tudom«, felelte az aggastyán, akit még mindig rázott a nevetés, »kötözni való bolond«. A császár elképedve s felháborodva fordult környezetéhez. »Ki ez a fickó?« dadogta. Valaki felvilágosította, hogy valami együgyű kelta Észak- Galliából, Britanniából, vagy máshonnan az isten háta mögül. Mire a jelenlevők nagy meglepetésére Caligula legyintett, hogy hordja el magát s még csak meg sem büntette.

A császár bolondult a színházért, főleg a zenét és a táncot szerette. Azt mondják, nem tudta megállni, hogy ne énekeljen együtt a szereplőkkel s ne utánozza gesztusaikat. Szeretett zártkörű színielőadásokon fellépni, főleg, ha olyan szerepet kapott, amelyben nőnek öltözködhetett. Ruhái közönséges alkalmakkor is vakítottak a drágakövektől.

Úgy látszik, volt némi humora. Mikor egyízben valamelyik nemes nagyon is fontoskodva foglalta el helyét a színházban, Caligula maga elé idézte s ráparancsolt, hogy azonnal induljon Észak-Afrikába, átadni egy levelet Mauritánia uralkodójának. A hanyag kézzel odavetett levél mindössze ezt a néhány szót tartalmazta: »Átadójával ne tégy se jót, se rosszat.« Lakomáin néha magával ragadta a zene s utánozni kezdte a hivatásos táncosokat, megnevettetvén képtelenül torz mozdulataival az egész gyülekezetét. Máskor meg Vénusznak vagy más istennőnek öltözködött s furcsa, kígyó merevségű, mozdulatlan tekintettel szemlélte barátait, akik sohasem tudták, mikor komoly, mikor bolondozik. Vagy ijesztő fintorokat vágott a körülötte állókra, mintha valamennyiüket le akarná mészároltat ni, de csakhamar kiderült, hogy e fintorokat tükör előtt gyakorolta be, titokban.

Egy alkalommal ebéd közben hangosan elnevette magát s mikor hízelgő barátai megkérdezték tőle, min mulat, azt az elképesztő feleletet adta, eszébe jutott, milyen bizsergető érzés, hogy egy bólintására valamennyiüknek el kell vágniuk a nyakukat. Incitatus nevű kedvenc paripájának fényesen berendezett palotát építtetett, nagyszámú személyzettel. Vacsorákat rendezett a ló nevében, melyeken mint meghívott, maga is részt vett. A tréfa betetőzéséül saját templomában papi rangra emelte a lovat, sőt azt is mondogatta, hogy konzuli méltóságot kellene viselnie.

Caligula sokkal elvetemültebb volt, mint elődje, Tiberius, elvetemültségében sokkal sokoldalúbb. Meg volt róla győződve, hogy mindenki olyan romlott, mint ő. Tisztes férfiak és nők jelenléte nem hatott fékezőleg szavaira és cselekedeteire. Nevetve hangoztatta, hogy anyja Augustus császárnak és a császár Júlia leányának bűnös viszonyából született. Saját fajtalanságait sem titkolta. E tekintetben határtalanul szemérmetlen volt, a történetek, amiket maga adott tovább, nem bírják el a nyomdafestéket.

Fő jellemvonása a kegyetlenség. Büszke volt rá, hogy nem ismer könyörületet. »Semmit sem bámulok annyira magamban«, jelentette ki a szenátus előtt, »mint hajlíthatatlan szigorúságomat«. Mikor már megunta, hogy az emberek megölik magukat a parancsára, maga elé citáltatta, akiket meg akart öletni, s pribékjei a szemeláttára gyötörték őket halálra, a legfelháborítóbb kínzásokkal. Egyeseket elevenen égettetett el az amfiteátrumban. A lassú halálban telt gyönyörűsége, több ízben kijelentette, hogy áldozatainak érezniük kell a halál közeledtét.

Rendkívül érdekes az a hatás, melyet magatartásával nővérére, Agrippinára gyakorolt. Agrippinából egyszerre végtelenül tisztelt és nagyra becsült személyiség lett. Nemcsak fivére erkölcstelen életét rosszallta, de hivataláról való felfogását is. Caligula Egyiptom görög fáraóiról mintázta az uralkodó szerepéről való felfogását. Császár volt és a fáraók örököse. Udvarában bevezette a Kelet fényűző szabadosságát, esztelen zsarnoksága következtében a köztársaság még fennálló intézménye illúzióvá, félig értett álommá halványodott.

Palotájának személyzete kizárólag egyiptomiakból állott. Kedvenc szabadosa, Helicon, Alexandriában született.[2] Az actiumi csata évfordulójának megünneplését (ott semmisítette meg Augustus Antonius és Cleopatra haderejét) betiltotta. Elrendelte Isis egyiptomi istennő kultuszát s a tiszteletének szentelt napon minden évben nagy ünnepségeket rendeztetett Rómában, szöges ellentétben Tiberius császár intézkedésével, aki leromboltatta Rómában Isis templomait.[3] Drusilla nővérével való viszonyát rendjén- valónak tartotta - az egyiptomi fáraók is nőül vették nővéreiket - és örökösévé tette meg őt (aki azonban csakhamar elhalálozott), mert Egyiptomban is női ágon öröklődött a korona (matriarchátus). Az is egyiptomi befolyás, hogy istennek tartotta magát, mert a fáraókat földi isteneknek tekintették; az álszakáll, melyet magára ragasztott, mikor a szentélyben istennek ünnepeltette magát, alkalmasint az a hieratikus fonatú szakáll volt, amit a fáraók és az egyiptomi istenek az állukhoz erősítve hordtak.

A konzervatív Róma természetesen a tiszteletreméltó tradíció súlyos sérelmének tekintette az idegen eredetű újításokat. Agrippina férjével együtt nyíltan az ellenzékkel tartott. Aminek következtében erkölcsösebb életmódra kényszerültek, mert a családi élet tisztasága és a hazafiasság a régi római polgárerények sine qua non-ja volt.

Caligula inkább a római társaság fiatalabb és nyeglébb rétegére támaszkodott. Akármilyen kíméletlen zsarnok, akármilyen őrült és perverz egyén volt is, annyi bizonyos, hogy a puritán Augustussal ellentétben szerette a vidámságot, a léhaságot, a kicsapongást. Igyekezett Alexandriát csinálni Rómából, lázas forgalmú, bűnös éjszakájú, modern világvárost. S az úri léhűtők lelkesen helyeselték szándékát. Tiberius minden kegyetlensége mellett ízig-vérig római volt, mint elődje, Augustus, a világért nem használt volna görög vagy más idegen kifejezést, ha megfelelő latin szóval pótolhatta. De a társadalom konzervatív elemei, a hagyományok ápolói most háttérbe szorultak. Most a fiatal léhűtők foglalták el a vezető állásokat, ők voltak a hangadók s a fiatal uralkodó mögé tömörülve - akinek kegyetlenkedéseit megbocsátották, csak az ő szórakozásaikat ne zavarja - követték a korszellemet, az elegáns és derűs görög életszemléletet képviselték és buzgón látogatták az éjszakai mulatóhelyeket, amiket Augustus valamikor bezáratott.

S így a sors különös iróniájából a romlott Agrippina s mindenre kapható ura - elsősorban azonban Agrippina - a régi világ bálványa lett; személyükben látták megtestesülve a régi Róma rideg erkölcseit, puritán tisztaságát és szűklátókörű konzervatívizmusát. Agrippinát talán anyai kötelességei késztették életmódja megváltoztatására, vagy - Tacitus szerint - nagyravágyása, az a titkos remény, hogy ha Rómában forradalom üt ki, férjével együtt trónra jut. Ezért szűrte össze a levet a római társaság tisztes, bár korlátolt politikai látókörű elemeivel. Cnaeus elvégre Augustus Octavia nővérének unokája volt, a Julia-ház vére csörgedezett ereiben, az arisztokraták már jövőbeni császárnak kezdték tekinteni.

Caligula természetesen észrevette, mit jelent - milyen fenyegető veszedelmet - megváltozott életmódjuk, s 39 őszén, mint a felingerelt kígyó, hirtelen beléjük döfött. Cnaeust árulás címén börtönbe vetette, Agrippinát pedig a campániai parttól ötven mérföldnyire fekvő Ponza szigetre száműzte, másik nővérével, Júlia Livillával együtt, aki meggyőződése szerint szintén részt vett a személye ellen irányuló összeesküvésben.

A két nővért azzal is megvádolta, hogy bűnös viszonyt folytattak egy csinos szicíliai lótenyésztővel, bizonyos Sofo- nius Tigellinussal. Ezt a férfit, akiről még hallani fogunk, szintén száműzte Caligula. Unokafivérét, Aemilius Lepidust, aki szintén szeretkezett hébe-hóba Agrippinával, mikor az még nem játszotta az erényest, kivégeztette.

A kis Nérót, aki akkor még kétéves sem volt, kitépték anyja karjaiból s apai nagynénjéhez vitték, Domitia Lepidához, egy vöröshajú, zsémbes, elhízott, rosszhírű asszonyszemélyhez, aki felháborító életet folytatott. 40 december 11-én Nero apja, Cnaeus vízibetegségben elhalálozott s a vörösszakállú famíliának egy érdemes tagja azonnal rátette a kezét a kisded örökségére, ami igen jelentős vagyont tett ki. Agrippina közben száműzetésben bánkódott, megfosztva az élet minden örömétől s attól az egyetlen lénytől is, akihez ragaszkodott - vöröshajú fiacskájától. Sejtelme sem volt róla, hogyan bánnak vele sógornője rossz hírű házában.

Caligula közben folytatta esztelen pályafutását. Továbbra is népszerű maradt, mert nagyszerű színjátékokkal szórakoztatta és kápráztató fényű udvartartással gyönyörködtette a rómaiakat. Különcködését legjobban példázza a baiaei öböl felett építtetett, Baulitól Puteoliig nyúló, két mérföld hosszú hajóhíd. Ennek megteremtésére igénybe vette a környező kikötők hajókészletét, megbénította a tengeri forgalmat s majdnem éhínséget idézett elő Itáliában. A hajók páros sorban voltak egymáshoz láncolva, közbül volt a híd, melynek fapallója fel volt töltve földdel és ki volt kövezve. A híd hosszában várótermeket állíttatott fel, ahol ivóvízzel szolgáltak az átkelőknek; éjszaka a híd egész hosszában ki volt világítva.

A felavatásnál - az alkotmánynak ideiglenes jellege volt - a császár, kísérete élén, végiglovagolt a hídon. Este lakomát rendezett, a meghívottak kis gályákon és ladikokon étkeztek a híd szomszédságában. Hirtelen pánik keletkezett, az emberek menekülésszerűen ugráltak a hídról a vízbe, több ladik felfordult. A tökrészeg Caligulát nagyon mulattatta a közjáték, gyönyörűséggel szemlélte a fuldoklókat, s ha valaki nagy nehezen kivergődött, visszalökette a tengerbe.

Minekutána legtöbb barátját és rokonát megölette, kivégeztette, vagy más módon halálra gyötörte, a megfélemlített hátramaradottakat lármás lakomákra invitálta. A női vendégeknek tisztessége, a férfi vendégeknek élete forgott ilyenkor kockán. Egyik remek palotát a másik után építtette, színes vitorlájú díszgályáit és bárkáit drágakövekkel rakatta ki, még fürdőkádakkal is felszereltette őket, hogy illatosított melegfürdőket vehessen. Két ilyen gálya maradványait nemrég emelték ki a Róma közelében lévő Némi-tó fenekéről. Mint ma ismeretes, a két gálya - de az egyik mindenesetre - személyes használatára szolgált.

Philo, a nagy alexandriai zsidó filozófus élvezetesen írja le, hogy ellenőrizte Caligula a palotáinak és kéjlakjainak építkezése és berendezése körüli munkálatokat. Alexandriában zavargások törtek ki. Míg az egyiptomiak ellenkezés nélkül beletörődtek, hogy Caligula istennek kijáró hódolatot követel magának, - miért ne, hisz mindig is isteni személyeknek tekintették fáraóikat - a makacs alexandriai zsidók vonakodtak Jehován kívül más istennek hódolni s emiatt üldöztetéseket szenvedtek. Erre Philo küldöttséget vezetett Rómába, személyesen akarván kifejteni a császár előtt, hogy a zsidók kész örömmel imádkoznak érte, de nem imádkozhatnak hozzá. A maga tiszteletreméltó an korlátolt vallásossága igazában meg volt róla győződve, hogy Caligula méltányolni fogja a zsidóság álláspontját.

A követség megérkezett Rómába, Philo kieszközölte az audienciát. A császár a palota kertjében tartózkodott. De mivel éppen kertészkedett, mikor a zsidók elébe járultak, rájuk mordult, hogy jöjjenek máskor. Másnap a császár hosszabb körútra indult, sorra látogatta a nápolyi öbölben fekvő nyaralóit és kéjpalotáit, mindenütt a reszkető zsidókkal a nyomában, akik folyton reménykedtek, hogy végre szóba fog állni velük. Végül a császár visszatért Rómába, még mindig a zsidókkal a sarkában s minekutána még napokig ténferegtek körülötte, az aesqulini dombon folyó palotaépítkezési munkálatoknál összeakadtak a császárral, aki építőmestereitől, palléraitól és tervezőitől körülvéve, utasításokat osztogatott a palota építkezésére és berendezésére vonatkozólag.

Philo és kísérete földre vetették magukat a császár előtt. Caligula rájuk vicsorgott s nyomban felelősségre vonta őket: mi igaz abból, hogy nem akarják istenként tisztelni személyét. S aztán valami olyan irtózatos gorombaságot mondott nekik, amit a zsidó krónikás vonakodik megörökíteni.

A császár erre hátat fordított nekik és elrohant az újonnan berendezett helyiségeket megtekinteni; a küldöttség tisztes távolságból követte. Egyszerre megint eszébe jutottak a zsidók, Philóra mutatott és rákiáltott: »Miért vonakodtok disznóhúst enni?« A megjegyzést oly hangos hahotával honorálták a császárt körülvevő udvaroncok, akik túl akartak tenni egymáson a hízelkedésben, hogy végül a testőrtisztek rájuk förmedtek s rendreutasították őket. Mire csend lett, a császár már átment a szomszéd terembe.

Egy óra múlva megint szeme elé került a megfélemlített és reszkető küldöttség, mire faggatni kezdte őket politikai szervezeteik felől. Azonban még felelni sem volt idejük, már máson járt az esze. »Mit karatyoltok?« kérdezte később, mintha csak egy pillanatra gondolt volna másfelé.

Philo hosszabb értekezésbe kezdett a zsidóság intézményeiről. A császár pár másodpercig odafigyelt, aztán tovább ment. Tisztára a bolondját járatta velünk, írja a krónikás. Caligulának meghitt barátja volt Heródes Agrippa s ez bizonyos mértékig türelmessé tette a zsidók irányában. Végül kijelentette, hogy Philót és kíséretét, akik ostobán kétségbe vonják az ő isteni mivoltát, inkább szánni kell, mint dorgálni. Azzal elbocsátotta őket. De azért nem tudta megállni, hogy egy kissé meg ne gyötörje őket s elrendelte, hogy fel kell állítani a szobrát a jeruzsálemi szentélyben. Philónak és kíséretének elállt a lélegzete, mikor a parancsról értesültek.

Nem lehet eléggé sötét színekkel ecsetelni Caligula cselekedeteit. Feleslegesnek tartom felsorolni kegyetlenségeit és ostobaságait, mik arra a kijelentésre késztették Suetoniust, hogy »nem is ember, hanem vadállat«. Csak még egy esetet. A császár fejébe vette, hogy fel fog lépni az arénában rendezett viadalokon s meg fog mérkőzni egy hivatásos gladiátorral. Az illetőt utasították, hogy a legnagyobb kímélettel és gyengédséggel bánjon császári ellenfelével. Az természetesen fékezte magát, mindössze Caligula ütéseit védte ki, de maga nem ütött. A küzdelem végén térdre borult és bocsánatért esdekelt, hogy szembe merészelt szállni uralkodójával, mire a bestiális Caligula keresztül szúrta, majd a győztesek pálmáját feje felett lobogtatva, ordítva hirdette, hogy megnyerte a küzdelmet.

Bármily különösen hangzik, volt valaki, aki szerette és hűséggel szolgálta: egy Caesonia nevű nő. Ez nem volt se szép, se fiatal s már volt valakitől három gyereke. Caligulának is volt már három vagy négy felesége; mikor Caesonia teherbe esett tőle, elvette feleségül s haláláig ragaszkodott hozzá. Maga szokta mondogatni, hogy nem érti, mit szeret rajta Caesonia. Néha torkon ragadta hitvesét s megfenyegette, hogy elvágatja a nyakát. Az csak nevette s tényleg haja szála sem görbült meg soha.

Caligula folytatta hajmeresztő gaztetteit, amíg végül 41 telén elkövette azt az ostobaságot, hogy belekötött Cassius Chaereába, testőrgárdájának parancsnokába. Mikor január 24-én este az amphitheatrum előadása után megint nevetségessé tette sértő megjegyzéseivel az érdemes katonát, kissé rikácsoló hangját utánozva, Chaerea hirtelen kardot rántott s a császár hátába szúrta.

Caligulát olyan hirtelen érte a kardszúrás, hogy mukkanni sem volt ideje, Chaerea pedig úgy megijedt, hogy nem mert végezni a császárral. A következő pillanatban Caligula rárontott. De a varázs megtört, a tisztek kardot rántottak és valamennyien a császárnak estek. Már többször elhatározták, hogy megölik, de eddig egyikük sem mert szembeszállni vele.

Caligula vérében fürödve a földre zuhant. »Élek, élek«, ordította. Talán segítségért kiáltott, talán fel akarta rázni magát kábulatából. A tisztek döfködték, szurkálták. Mikor az élettelen testet elcipelték, több mint harminc halálos sebet számoltak meg rajta. Caesonia a holttestre vetette magát, csecsemője kicsúszott a karjából a vértócsába. Sírva s üvöltve feküdt a szerencsétlen ott egy ideig a félhomályban, míg végül egy katona hozzálépett s felszólította, hogy készüljön a halálra. A nő örömmel nyújtotta a katona felé nyakát; az leütötte a fejét, aztán felemelte lábánál a csecsemőt és addig verdeste a falhoz, amíg kiszenvedett.

A kis Nero közben Domitia Lepida házának sötét, hátsó udvarában nevelkedett egy táncmester és egy fodrász felügyelete alatt. Nem sokat törődtek vele. Suetonius szerint olyan volt a sorsa, mint egy proligyereknek. Caligula megöletésének idején harmadik évében volt, tizenöt-tizenhat hónapja élt nagynénje házában.

Domitia Lepidának volt egy jól fejlett, koraérett, érzéki, sápadt képű, csinos leánya, akit Valéria Messalinának hívtak. Tizenhárom évvel volt idősebb unokaöccsénél, Nerónál s körülbelül Nero születésének idejében ment férjhez Claudiushoz, az elhalálozott Germanicus fivéréhez, Tiberius. császár unokaöccséhez. Férje Caligula halálának időpontjában ötven éves volt.

Claudiust általában bárgyúnak tartották. Már mint gyermek annyira visszamaradt testi és szellemi fejlődésében, hogy özvegyen maradt édesanyja, Antónia (Antonius egyik lánya) azt szokta róla mondani: »Fiam torzszülött, a természet félbemaradt, befejezetlen alkotása.« A gyereknek egy néhai öszvérhajcsár volt a nevelője, aki, mint annak idején makacs öszvéreit, unos-untalan elagyabugyálta.

Még jóformán gyerek volt, mikor anyja eljegyezte Augustus dédunokájával, Aemilia Lepidával, de a házasságból semmi sem lett, mert a császár hirtelen megutálta a leányt, mire az eljegyzést felbontották. Aztán Livia Medullinával járt jegyben Claudius, de a leány megbetegedett és aznap halt meg, mikor meg kellett volna esküdnie vőlegényével. Claudius végül mégis csak megházasodott: Plautia Urgulanillát vette el, aki két gyermeket szült neki: egy Drusus nevű fiút (aki még kiskorában elhalálozott) és egy Claudia nevű leányt. Claudius néhány hónappal fia halála után házasságtörésen érte rajta feleségét, elvált tőle s mivel gyanúja támadt, hogy Claudiát sem ö nemzette, elküldte a kisdedet Plautiához. Pőrén tették le Plautia házának küszöbére. Aztán Aelia Paetinát vette feleségül. Ez is megajándékozta egy leánygyerekkel, de Claudius csakhamar panaszkodni kezdett feleségére, hogy ledér életet él s el is vált tőle. Valójában azért tette ezt, hogy feleségül vehesse Domitia Lepida csinos lányát, Messalinát.

Akármilyen lassan nőtt be a feje lágya, annyira-mennyire mégis megemberesedett, csendesen, visszavonultan élt, hébe-hóba írogatott s forráskutatásokat végzett, hogy megírhassa Etruria történetét, régészeti kérdések körül is írt dolgozatokat, ezek azonban mind elvesztek. Amellett lobbanékony volt, kedvelte a nőket, szerelmi készségén csak falánksága tett túl. Addig evett és ivott, amíg elaludt és hortyogni kezdett, mire asztaltársai olajmagokat és kenyér- galacsinokat hajigáltak feléje, vagy másképp csúfolták, például papucsot húztak a kezére, hogy ha felébred, azzal törölje ki a szemeit. Hogy milyen tiszteletlenül bántak vele, Suetoniusból is kitűnik, aki azt írja, hogy »ha elkésett a lakomáról, körül kellett járnia az asztalt, amíg helyet szorítottak neki«.

Messalina 39-ben, tizenötéves korában leánygyermekkel ajándékozta meg, Octaviával. Messalina tizenhétéves korában újra lebetegedés előtt állt, amikor Caligula hirtelen halála folytán a bárgyú Claudius váratlanul fontos személyiség lett. Véletlenül éppen a palotában tartózkodott, mikor Caligulát megölték s nehogy hasonló vég érje, félelmében elbújt egy függöny mögé. De úgy citerázott, hogy a függöny hullámzott; egy katona észrevette kikukucskáló saruit s előrángatta Claudiust. Claudius már azt hitte, hogy ütött az utolsó órája, fogai vacogtak. De a katona is megijedt, mikor Claudiusra ismert, megdöbbenésében térdre esett, mint császárának hódolt neki. Claudius nem tudta, hogy a hadsereg körében milyen népszerű. Germanicusnak, a hadsereg kedvencének egyetlen életben lévő fivére volt; gondtalan, eszem-iszom, mulya fickónak tekintették, akit büntetlenül bolonddá tarthatnak, akin röhögtek, mint elődeik Julius Caesaron, kit csak »vén kopasz bujálkodó« néven emlegettek. Claudius kénytelen volt a többi testőrnek is a szeme közé nézni, akik izgatottan szaladgáltak ide-oda a palotában, összeterelvén a személyzetet, nehogy elszéled- jenek. Ezek többé-kevésbé mókából szintén császárukként éltették.