Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

1. Az önkéntes népfelkelők

2. Az ismeretlen hölgy

3. Egy utca

4. A kor erkölcsei

5. Ki volt Maurice Lindey polgártárs?

6. A Temple

7. Könnyelmű eskü

8. Geneviève

9. A vacsora

10. Simon varga

11. A levél

12. Szerelem

13. Május harmincegyedike

14. Önfeláldozás

15. Az Ész istennője

16. A tékozló fiú

17. Ásó, kapa

18. Fellegek

19. A kérelem

20. A virágárus lány

21. A piros szegfű

22. Simon, a cenzor

23. Az Ész istennője

24. Anya és leánya

25. A levél

26. Black

27. A gavallérok

28. A királyné lovagja

29. Az őrjárat

30. Szegfű és akna

31. Házkutatás

32. Az eskü

33. Másnap

34. A Conciergerie

35. A Pas-Perdus terme

36. Theodore polgártárs

37. Gracchus polgártárs

38. A királyfi

39. Az ibolyacsokor

40. Csapszék Noé Kútjához

41. A hadügyminiszteri írnok

42. Két levél

43. Dixmer előkészületei

44. A lovag előkészületei

45. A nyomozás

46. Az ítélet

47. A pap és a hóhér

48. A szekér

49. A vérpad

50. Házkutatás

51. Lorin

52. Folytatás

53. A párbaj

54. A siralomházban

55. Miért ment ki Lorin?

56. Éljen Simon!

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Alexandre Dumas

MÁRIA ANTÓNIA
ÉS LOVAGJAI

fordította:
Németh Andor

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-233-7 EPUB
ISBN 978-963-678-234-4 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

a mű eredeti címe:
Le Chevalier de Maison-Rouge

első kiadás: 1845–1846.
az elektronikus változat az 1928. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító François Léopold Flameng (1856 – 1923)
Marie Antoinette úton a kivégzőhelyre
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

1.
Az önkéntes népfelkelők

1793. március 10-én, az esti órákban történt. A Notre Dame-ban tízet harangoztak, s az egyhangú óraütések bús kongással hulltak ki a harangból, mintha éjjeli madarak kelnének útra bronzfészkükből.

Hideg, ködös éjszaka borult Párizs fölé, a lármás, villámokkal tüzelő éjszakák helyébe. És Párizs sem az volt, aminek ismerjük: nem szikrázta vissza most a fények ezreit aranyosan felcsillámló iszapja, nem siettek járókelők, nem susogtak szerelmespárok utcáin, elcsendesedtek a civakodásoktól, vakmerő bűnöktől hangos külvárosok, a tomboló örömök üvöltő, kohói: mintha elszégyellte volna magát a nyüzsgő város: az a pár járókelő, aki kimerészkedett az utcára, sietve szaladt a dolga után, hogy minél előbb meglapulhasson házaiban, mint ahogy az űzött vad lohol a rejtekhelye felé.

Ilyen volt Párizs, mint mondtuk, 1793. március 10-én. Emlékezzünk meg néhány szóval arról a kétségbeejtő helyzetről, amely ennyire megváltoztatta a francia főváros képét, mielőtt hozzákezdenénk azoknak az eseményeknek az elbeszéléséhez, amikről regényünk szól.

Franciaország XVI. Lajos halála után egész Európával szakított. Három ellenségéhez: Poroszországhoz, a Német Birodalomhoz és Piemonthoz, akikkel eddig küzdött, most Anglia, Hollandia és Spanyolország csatlakozott. Csak Svédország és Dánia őrizte meg semlegességét. Nekik ugyanis II. Katalintól kellett tartaniuk, aki Lengyelországot dúlta fel.

A helyzet ijesztő volt. Franciaországnak nem a fizikai ereje roppant meg, hanem erkölcsi tekintélyéből vesztett sokat. A szeptemberi vérengzések és a január 21-i kivégzés óta az európai hatalmak valósággal vesztegzár alá vették, mint egy pestises várost. A tengerpart felől Anglia, a Pireneusok felől Spanyolország, az Alpoknál Piemont és Ausztria, Németalföld északi részén Hollandia és Poroszország, s egyetlenegy fronton a Felső-Rajnától a Scheldéig kétszázötvenezer katona vonult fel a köztársaság ellen.

Hadvezéreinket mindenütt visszaverték. Maczinskinek fel kellett adnia Kölnt, és vissza kellett vonulnia Liège alá. Steingelt és Neuillyt Limburgba kergették vissza. Miranda, aki Maastrichtot ostromolta, Tongres-ig hátrált. Valence és Dampierre hadianyagának nagy része a kényszerű visszavonulás folytán az ellenség kezébe jutott. Tízezernél több katonaszökevény kóborgott az országban. A konvent végül már csak Dumouriez-ban bízott, akihez egyik futárt a másik után küldte azzal a paranccsal, hogy hagyja ott a Biesboos partjait, ahonnan Hollandiába készült áthajózni seregével, és vegye át a Meuse-hadsereg fővezérségét.

Minthogy az emberi testnek legérzékenyebb szerve a szív, Párizs - az ország szíve - fogta fel a legérzékenyebben a megszállás, a forradalom, az árulás okozta csapásokat, amelyek Franciaországot néha területének legtávolibb pontjain érték. A diadalhíreket tomboló öröm, a gyászhíreket terror követte. El lehet képzelni, milyen felfordulást okozott a sorozatos csapások híre Párizsban.

Előző nap, március 9-én, a szokottnál is viharosabb volt a konvent ülése. Minden tiszt parancsot kapott, hogy nyomban utazzék le ezredéhez. Danton, a lehetetlenségek merész indítványozója, melyek mindazonáltal valóra váltak, így kiáltott a szószékről: “Azt mondjátok, hogy nincs katonánk? Adjunk Párizsnak alkalmat arra, hogy megmentse Franciaországot, szavazzunk meg harmincezer embert, küldjük le őket Dumouriez-hoz, s ezzel nemcsak Franciaországot mentjük meg, de megnyerjük Belgiumot és meghódítjuk Hollandiát.”

A javaslatot lelkesült helyeslés fogadta. Valamennyi kerületben ülést hirdettek estére, és regisztert nyitottak a jelentkezőknek. A színházakat és mulatóhelyeket bezárták, és a gyász jeléül a városházán kitűzték a fekete lobogót.

Éjfélig harmincötezer ember jegyezte be a nevét a regiszterekbe.

Csakhogy az ismétlődött meg ezen az estén, ami a szeptemberi napokban történt: a feliratkozó önkéntes népfelkelők minden egyes kerületben azt követelték, hogy mielőtt bevonulnának, előbb büntessék meg az árulókat.

Árulók alatt voltaképpen az ellenforradalmárok, a titkos összeesküvők értendők, akik a kívülről szorongatott köztársaság helyzetét belülről veszélyeztették. De ezt a fogalmat a szélsőséges pártok - Franciaország átkára - érthető módon arra terjesztették ki, akire éppen akarták. Az árulók a gyengébbek voltak. A hegypártiak kimondták, hogy a girondisták lesznek az árulók.

Másnap - március 10-e volt ez a másnap - a hegypárti képviselők teljes számban vettek részt az ülésen. Felfegyverkezett jakobinusok lepték el a tribünöket, ahonnan az asszonyokat elkergették. Aztán megjelent a polgármester a városi tanáccsal, megerősítették a konvent biztosainak a polgártársak odaadásáról szóló jelentését, és megismételték az előző nap egyhangú óhaját, hogy a konvent kivételes törvényszéket küldjön ki az árulók fölött való ítélkezésre.

Hangos kiáltások követelik, hogy a bizottság nyomban tegyen jelentést. A bizottság tüstént összeül, és tíz perc múlva Robert Lindet kijelenti, hogy kilenc független bíróból álló törvényszéket állítanak fel, akik két tanácsra oszolva, permanenciában maradnak, és a konvent utasítására, vagy a saját belátásuk szerint, maguk elé idézik azokat, akik a népet félrevezették.

Látnivaló, mennyire tágult a fogalom. A girondisták is látták, hogy ez a vesztük. Tömegesen álltak fel.

- Inkább meghalunk - kiáltották -, de nem egyezünk bele soha a velencei inkvizícióba!

A hegypártiak, válaszul a tiltakozásra, hangos szavazást kértek.

- Úgy van - kiáltotta Féraud -, szavazzunk, hadd tudja meg a világ, kik azok, akik le akarják mészároltatni a törvény nevében az ártatlanokat.

Valóban szavazásra került a sor, s a várakozás ellenére, a többség kijelenti, hogy 1. esküdtek ítélnek, 2. az esküdteket minden megyében egyforma számban nevezik ki, 3. hogy a konvent nevezi ki őket.

Abban a pillanatban, amikor ezt a három indítványt elfogadták, hangos kiabálás hallatszott. A konvent hozzászokott a csőcselék látogatásaihoz. Megkérdezték, mit akarnak: az volt a válasz, hogy az önkéntes népfelkelőknek egy küldöttsége, kik a búzamagtárban ebédeltek, tisztelegni akar a konvent előtt.

Nyomban feltárták az ajtókat, és hatszáz karddal, pisztollyal és lándzsával felfegyverkezett félig ittas ember tódult be, s vonult fel tapsoktól kísérve, miközben nagy hangon kiabálták, hogy halállal kell büntetni az árulókat.

- Úgy van, barátaim - mondta nekik Collet d’Herbois -, úgy van: az intrikák dacára megmentünk benneteket, és megmentjük a szabadságot!

S szavaihoz olyan pillantást vetett a girondisták felé, hogy ezek megértették belőle, hogy még nincsenek túl a veszélyen.

És valóban: az ülés végeztével a hegypártiak sorra járták a klubokat, elmentek a ferencesekhez és a jakobinusokhoz, azt ajánlva, hogy helyezzék törvényen kívül az árulókat, akiknek még ma éjjel ki kell tekerni a nyakát.

Louvet-né a Jakobita-templom közelében, a rue Saint-Honoréban lakik. Hallja a szitkozódásokat, nyomban lemegy a klubba, hallja az indítványt, és hazasiet, hogy férjének tudomására hozza. Louvet felfegyverkezik, házról házra szalad, hogy barátait értesítse, senkit sem talál otthon, valamelyik szolgájától azt hallja, hogy Petionnál vannak. Nyomban odasiet, látja, hogy nyugodtan tanácskoznak egy határozatról, amit másnap akarnak benyújtani, félrevezetve attól a ténytől, hogy véletlenül többségben vannak, bíznak is benne, hogy keresztülhajtják. Elmondja nekik, mi történik, közli velük aggodalmait, elmondja, mi készül ellenük a jakobinusoknál és a ferenceseknél, s a végén felszólítja őket, hogy szánják rá magukat ők is valami határozott lépésre. Akkor Petion szokása szerint nyugodtan és flegmatikusan feláll, az ablakhoz megy, kinyitja, felnéz az égre, kinyújtja a karját, és vizes tenyerét visszahúzva így szól:

- Esik az eső, ma éjjel semmi se lesz.

A nyitott ablakon behallatszott az óra kongása, mely tízet ütött.

Ez történt Párizsban március 10-én este, ez az oka annak, hogy a nedves homályban és a fenyegető némaságban az emberek lakta házak elcsendesedtek és elkomorodtak, mintha sírboltok lennének, amelyekben csak halottak tanyáznak.

Valóban: csak a szedett-vedett nemzetőrök hosszú őrjárata, előrenyújtott bajonettel, felderítőkkel az élükön; a szekciók sebtében felfegyverzett polgárcsapatai és csendőrök, akik minden zugot felkutatnak, és minden nyitott ajtón benéznek: csak ezek azok a párizsiak, akik az utcára merészkednek, annyira érezte mindenki ösztönszerűleg, hogy valami ismeretlen és rettenetes dolog van készülőben.

A finom jeges eső, mely Petiont megnyugtatta, még növeli ezeknek az őrjáróknak rosszkedvét és idegességét. Mint két ellenséges csapat, úgy akadnak össze, s mikor nagy bizalmatlanul egymásra ismernek, vontatottan és morogva váltják le a jelszót. Az ember azt hinné, amint távolodóban vissza-visszanéznek egymásra, hogy kölcsönösen hátbatámadástól tartanak.

Nos, ezen az estén, amikor Párizst ismét elfogta az a már több ízben megismétlődött pánik, amelyről feltehetné az ember, hogy már megszokottá vált, ezen az estén, amikor az a hír járja, hogy alkalmasint lemészárolják a mérsékelt forradalmárokat, akik bizonyos kikötésekkel megszavazták a király halálát, de vonakodnak halálra ítélni a királynőt, aki gyermekeivel és sógornőjével együtt jelenleg a Temple foglya - ezen az estén egy lilaszínű kattunköpenybe burkolt hölgy, fejét köpenye kámzsájába bújtatva suhan a rue Saint-Honoré házai mellett, mindannyiszor egy-egy kapumélyedés vagy falkiugrás mellé lapulva mozdulatlanul, lélegzetét visszafojtva, mint egy szobor, valahányszor őrjárat megy végig az utcán, s amikor eltűnik, gyorsan és nyugtalanul tovasiet, míg egy másik őrjárat nem kényszeríti, hogy ismét néma szoborrá merevedjék. Így sietett végig, óvatosságának eredményeképpen anélkül, hogy feltartóztatták volna a Saint-Honoré utca java részén, mikor a Grenelle utca sarkán hirtelen beleütközött - nem az őrjáratba, hanem azoknak a derék nemzetőröknek egy kis csoportjába, akik a búzamagtárban ebédeltek, s akiknek buzgó hazafiságát még jobban emelték azok a felköszöntők, amikben jövendő diadalaikat ünnepelték.

A szegény asszony felsikoltott, s a Coq utcán át igyekezett menekülni.

- Hé, polgártársnő! - kiáltott utána a népfelkelők parancsnoka; az alávetés ugyanis oly természetes tulajdonsága az embernek, hogy a derék hazafiak máris megválasztották a parancsnokaikat. - Hé, polgártársnő, hova, merre?

A menekülő nem válaszolt, csak futott tovább.

- Vegyétek célba! - mondta a parancsnok - ez egy álruhás férfi, menekülő arisztokrata.

Két-három puska csörrent meg kissé bizonytalanul az italtól reszkető kezekben. A szegény asszony meghallotta a végzetes készülődést.

- Nem igaz! - kiáltotta megállva és visszafordulva. - Nem igaz, polgártárs, tévedsz: nem vagyok férfi.

- Akkor vesd alá magad a rendszabályoknak, és mondd meg az igazat - szólt a parancsnok. - Hova mégy?

- Sehova polgártárs... Haza megyek.

- Haza?

- Haza.

- Tisztességes asszonyok nem járnak ilyen későn haza, polgártársnő.

- Egy beteg asszonyrokonomnál voltam látogatóban.

- Te kis macska - mondta a parancsnok egy kézmozdulat kíséretében, melytől a nő riadtan hőkölt vissza -, és hol a jegyed?

- A jegyem? Nem tudom, mit akarsz tőlem polgártárs. Miféle jegyről beszélsz?

- Nem olvastad a községtanács határozatát?

- Nem.

- De hallottad, mikor kihirdették?

- Nem, Istenem, mit határoztak megint?

- Először is ne mondd: Istenem, hanem mondd: legfelsőbb lény.

- Bocsánat, elszóltam magamat. A régi megszokás.

- Rossz szokás, arisztokrata szokás.

- Azon leszek, hogy leszokjak róla, polgártárs. De azt mondtad az imént...

- Azt mondtam, hogy a községtanács rendelete szerint tilos este tíz óra után polgárigazolvány nélkül az utcára lépni. Nálad van a polgárigazolványod?

- Sajnos nincsen.

- A rokonodnál felejtetted?

- Nem tudtam, hogy magamhoz kellett volna vennem.

- Akkor gyerünk az őrszobára: a kapitány majd elintézi a bajodat, s ha megtetszel neki, két emberrel hazakísértet, ha pedig nem, akkor addig tartanak ott, amíg megtudják, hogy miféle szerzet vagy. Kettős sorokban balra tarts, kilépni előre!

A letartóztatott asszony ijedten sikoltott fel; az önkéntes parancsnok látta, hogy nagyon megijedt az intézkedésétől.

- Hm, hm - morogta -, úgy látszik, nagy vadat fogtam. Gyerünk, gyerünk, indulás, kis ci-devant hölgyem.

A parancsnok megragadta foglyát, és belékarolt; a szerencsétlen asszony hiába sírt és jajveszékelt, magukkal vitték az Egalité-palota őrszobájába. Már a Barrière des Sergents magaslatánál voltak, amikor váratlanul egy magas fiatalember bukkant fel, aki köpenyébe burkolódzva épp abban a pillanatban fordult be a Croix des Petits Champs utca sarkán, amikor a fogoly könyörgésekkel igyekezett meglágyítani poroszlói szívét, hogy szabadon engedjék. De az önkéntes parancsnok meg sem hallgatta, csak vonszolta tovább. A fiatal nő fájdalmában és rémületében újra felsikoltott.

A fiatalember látta a dulakodást, hallotta a sikolyt, mert egy ugrással az utca másik oldalán termett, és ott állt a kis csapattal szemben.

- Mi történik itt? Mit akarnak ettől a nőtől? - kérdezte attól, akit a csapat parancsnokának nézett.

- A magad dolgával törődj, ne engem faggass.

- Miféle nő ez, polgártársak, és mit akartok tőle? - ismételte a fiatalember az előbbinél még erélyesebb hangon.

- Hát te ki vagy, hogy kérdőre vonsz bennünket?

A fiatalember széttárta köpenyét, és katonai zubbonyán felcsillant az aranystráf.

- Tiszt vagyok, mint látjátok.

- Miféle tiszt?

- A polgárőrség tisztje.

- Hát aztán? Törődünk is veletek - szólalt meg valaki a csapatból. - Azt hiszed, hogy mi elismerjük a polgárőrség tisztjeit?

- Mit pofázik? - kérdezte egy másik, a csőcselék gunyoros és szemtelen hanglejtésével, amelyből már kiérezhető a fenyegetés is.

- Azt, hogy ha tiszti rangomat nem ismeritek el, hát majd elismeritek a kardomat - mondta a fiatalember.

S egy lépést hátrálva, a fiatal hölgy ismeretlen megmentője a kabátja alá nyúlt, s az utcalámpa fényében megvillantotta széles gyalogsági kardját. Aztán gyors mozdulattal, mellyel elárulta, hogy nagy gyakorlata lehet a fegyveres viadalokban, vállon ragadta az önkéntes népfelkelőcsapat parancsnokát, és torkára tette kardjának hegyét.

- Most pedig beszélgessünk barátságosan - mondta.

- De polgártárs… - mondta az önkéntesek parancsnoka, próbálván szabadulni kellemetlen helyzetéből.

- Figyelmeztetlek, hogy a legkisebb mozdulatra keresztülszúrlak. Ugyanez áll arra az esetre is, ha az embereid moccannának.

Ezalatt két népfelkelő még mindig fogta az asszonyt.

- Azt kérdezted, hogy ki vagyok - folytatta a fiatalember. - Nincs jogod a tudakozódáshoz, mert nem vezetsz szabályszerű őrjáratot. Mindazonáltal közlöm veled, hogy Maurice Lindey a nevem. Egy tüzércsapatot vezényeltem augusztus 10-én. A nemzetőrség hadnagya vagyok, a Testvérek és Barátok szekciójának titkára. Meg vagy elégedve?

- Az már más, hadnagy polgártárs - mondta a parancsnok, akinek a torkát egyre jobban csiklandozta a kard hegye. - Ha valóban az vagy, akinek mondod magadat, azaz jó hazafi...

- Tudtam én, hogy értjük egymás szavát - mondta a tiszt. - Most pedig te felelj: miért kiabált ez a nő? Mit akartatok tőle?

- Bevisszük az őrszobába.

- Miért viszitek be?

- Mert nincs polgárigazolványa, s a községtanács legújabb rendelete szerint mindenkit le kell tartóztatnunk, aki tíz óra után polgárigazolvány nélkül jár az utcán. Hát nem tudod, hogy a haza veszélyben van, s hogy a városházára felhúzták a fekete lobogót?

- Azért húzták fel a lobogót a városházára, és azért van a haza veszélyben, mivel hétszázezer szolgalélek tör Franciaország ellen - mondta a tiszt -, de nem azért, mivel egy asszony lejött az utcára tíz óra után. De mindegy, polgártársak, a községtanács így határozott. Igazatok van, s ha mindjárt erre hivatkoztatok volna, sokkal gyorsabban lettünk volna készen egymással, összetűzés nélkül is. Szép dolog a hazafiság, de az udvariasság se utolsó, s a polgártársaknak nézetem szerint elsősorban azoknak a tiszteknek kell megadni a kellő tiszteletet, akiket maguk választottak. Most, ha akarjátok, vigyétek magatokkal az asszonyt, szabad az út.

- Polgártárs - kiáltotta a nő, aki rettentő izgalommal várt a vita kimenetelére -, polgártárs - kiáltotta Maurice karjába kapaszkodva -, ne szolgáltasson ki e durva és ittas embereknek.

- Jó - mondta Maurice -, karoljon belém, elkísérem őket az őrszobáig.

- Az őrszobáig! - ismételte riadtan a nő. - Az őrszobáig! Miért akarnak bekísérni, hiszen nem vétettem senkinek.

- Nem azért kísérjük be, mintha bűnt követett volna el - mondta Maurice -, fel sem tételezzük önről, de a városi tanács határozata szerint tilos igazolvány nélkül az utcára lépni, és önnek nincs igazolványa.

- Uram, én nem tudtam erről a rendeletről.

- Polgártársnő, az őrségen bizonnyal lesznek derék férfiak, akik méltányolni fogják az ön érvelését, s akiktől nem kell félnie.

- Uram - suttogta a fiatal hölgy, megszorítva Maurice karját -, én nem attól félek, hogy bántalmaznak, hanem a haláltól: ha bekísérnek az őrszobára, végem van.

2.
Az ismeretlen hölgy

A hölgy rettegve és egyben oly fennkölt méltósággal mondta e szavakat, hogy Maurice elborzadt. A reszkető hang villamos áramként hatolt a szívébe.

A népfelkelők felé fordult, akik egymás közt tanácskoztak. Ez az ember, aki az imént egymaga kordában tartotta őket, mélyen megalázta őket emberi mivoltukban; s most szemmel láthatólag azon tanakodtak, miképpen nyerhetnék vissza az elvesztett talajt. Nyolcan voltak egy ellen: három puskás volt köztük, a többinek meg pisztolya és dárdája volt. Maurice-nak csak kardja volt: a harc egyenlőtlennek mutatkozott.

Ezt a hölgy is látta, mert mélyen lehajtotta fejét mellére, és sóhajtott.

Ami Maurice-t illeti, ő összevont szemöldökkel megvetően biggyesztve ajkát, kivont karddal habozott: nem tudta, lovagias érzelmeire hallgasson-e, és álljon ki az asszonyért, vagy polgári kötelességének tegyen-e eleget, és adja-e ki.

Egyszerre csak a Bons-Enfants utca sarkán puskák villantak fel, s egy őrjárat lépteinek szabályos dobogása hallatszott. Ezek észrevették a csődületet, tíz lépésre a csoporttól megálltak, és a káplárjuk megszólalt:

- Mi a jelszó?

- Pajtás - kiáltotta Maurice -, pajtás, ide gyere, Lorin.

Akihez e szavakat intézte, csapata élére állt, és nyolc ember kíséretében gyorsan a helyszínre sietett.

- Hát te vagy az, Maurice? - mondta a káplár. - Ejnye, te léhűtő! Mit csinálsz ilyenkor az utcán?

- Amint látod, a Testvérek és Barátok szekciójából jövök.

- Persze, hogy átmenj a Nővérek és Barátnők szekciójába. Tudjuk már.

- Nem, pajtás, nincs igazad. Egyenesen haza készültem, amikor találkoztam ezzel a polgártársnővel, aki az önkéntes polgártársakkal viaskodott: odaszaladtam, és megkérdeztem tőlük, hogy miért akarják letartóztatni.

- Ez rád vall - mondta Lorin. Majd az önkéntesek felé fordult:

- És miért tartóztattátok le ezt a nőt?

- Már elmondtuk a hadnagy polgártársnak - szólt a kis csapat vezetője. - Nem volt igazolványa.

- Ugyan, ugyan! - mondta Lorin. - Hát már az is bűn?

- Nem ismered a városi tanács határozatát? - kérdezte az önkéntesek parancsnoka.

- Hogyne ismerném! De van egy határozat, amelyik hatályon kívül helyezi azt.

- Melyik?

- Íme:

A görög dicső Pindusán,
Ahol a Szerelem az Úr
A Szépség, Báj és Ifjúság
A napnak bármely óráján
Jöhet, mehet bántatlanul.

- Mit szólsz ehhez a rendelethez, polgártárs? Ez aztán a gáláns határozat, mi?

- Az: de nem ismerhetem el. Először is nem jelent meg a Moniteurben, aztán itt nem vagyunk a Pinduson; aztán mert nincs nappal; végül lehetséges, hogy a polgártársnő se nem szép, se nem bájos, se nem fiatal.

- Fogadok az ellenkezőjére - szólt Lorin. - Rajta, polgártársnő, ne marasztalj hazugságban, engedd le a kámzsádat, hadd lássa mindenki, áll-e rád a határozat.

- Jó uram - szólt a fiatal hölgy Maurice-hoz simulva -, ha megvédett ellenségeimmel szemben, védjen meg, könyörgöm, a barátaitól is.

- Lám, lám - mondta az önkéntesek vezetője -, már lapul. Én azt mondom, ez az arisztokratáknak kémkedik, ez a jómadár, ez az éjszakai pillangó.

- Uram - mondta a fiatal hölgy Maurice-hoz közeledve, és hirtelen arcába pillantott ragyogó szép, előkelő és fiatal arcával, mely felragyogott az utcalámpa fényében. - Uram, nézzen rám: az vagyok, aminek mondanak?

Maurice kábultan nézett rá. Ennyi szépségről, mint amennyit látott, még csak nem is álmodott. Azt mondtuk, amit látott, mert az ismeretlen hölgy hirtelen mozdulattal ismét eltakarta az arcát.

- Lorin - szólt halkan Maurice -, mondd, hogy te akarod az őrségre vezetni a hölgyet. Jogod van hozzá, őrsvezető vagy.

- Jól van - mondta a fiatal káplár -, értelek én fél szóból is.

Azzal az ismeretlen hölgy felé fordult:

- Gyerünk, gyerünk, szép asszony - folytatta. - Ha nem hajlandó igazolni, hogy megfelel a rendelet feltételeinek, akkor magunkkal visszük.

- Magunkkal visszük? Hogyan? - kérdezte az önkéntes csapat parancsnoka.

- Kétségkívül magunkkal visszük a polgártársnőt a városház őrszobájába, mert ott vagyunk szolgálatban. Ott majd kinyomozzuk, hogy kicsoda-micsoda.

- Szó se róla - mondta az első csapat parancsnoka. - Mi fogtuk el, mi tartjuk őrizetben.

- Polgártársak - mondta Lorin -, aligha maradunk jóban.

- Jóban vagy nem jóban, az itt nem számít, szedtevette. Mi vagyunk a köztársaság igazi katonái, mert amíg ti az utcákon őrjáratoztok, mi a határon ontjuk ki a vérünket.

- Vigyázzatok, nehogy már útközben kiontsátok, polgártársak, ami igen könnyen megeshetik, ha nem lesztek udvariasabbak.

- Az udvariasság arisztokrataerény, mi pedig sans-culotte-ok vagyunk - felelték az önkéntesek.

- Ugyan már, ne beszéljetek ezekről a dolgokról a hölgy előtt. Hátha angol nő. Nem akartam megbántani ezzel a feltevéssel, szép kis madame - fordult gáláns mozdulattal az ismeretlen hölgy felé.

Egy régi költőből idézek
S halkan utána mondom én:
Angolország egy hattyúfészek
A tenger kellős közepén.

- Most elárultad magadat - mondta az önkéntesek parancsnoka. - Most megvallottad, hogy Pitt embere vagy, az angolok bérence, no megállj te...

- Hallgass már - mondta Lorin -, nem értesz a versekhez, barátom: tehát prózában beszélek veled. Hát fülelj ide: mi türelmes és jóindulatú nemzetőrök vagyunk, de párizsi gyerekek, ami azt jelenti, hogy ha sokat rágjátok a fülünket, hát közétek vágunk.

- Asszonyom - mondta Maurice -, tudja mi folyik itt, és elképzelhető, hogy mi lesz itt még: öt perc múlva tíz-tizenegy ember fogja ölni egymást maga miatt. Megérdemli-e az az ügy, amiért az ön védelmezői síkraszállnak, a vért, amibe kerülni fog?

- Uram - mondta összetett kezekkel az idegen nő -, csak annyit mondhatok, hogy letartóztatásommal végzetes veszedelembe kerülök én is, mások is. Ha cserbenhagy, akkor arra kérem, előbb szúrja át a szívemet a kardjával, és dobassa a holttestemet a Szajnába.

- Jól van, asszonyom, kezembe veszem a dolgát - mondta Maurice, és elengedte a hölgy kezét. - Polgártársak - szólt a nemzetőrökhöz -, mint tisztetek, mint jó hazafi és mint francia, megparancsolom nektek, hogy védjetek meg ezt a hölgyet. Te pedig, Lorin, ha egy szót szól a csürhe, bajonettel mégy nekik!

- Fegyvert... tölts! - mondta Lorin.

- Istenem, istenem! - kiáltotta a hölgy, kámzsájába rejtve fejét. - Istenem, óvd meg őt.

Az önkéntes népfölkelők védekező állásba helyezkedtek. Az egyikük pisztolyát is elsütötte, a golyó Maurice kalapját fúrta át.

- Fel a bajonettel! - szólt Lorin. - Rajta!

Küzdelem és kavarodás keletkezett a sötétben, egy-két puska pukkant, káromkodás, kiabálás jajveszékelés. De senki sem merte megközelíteni a küzdő csoportot, mert - mint mondtuk - a városban azt beszélték, hogy vérengzés van készülőben, mindenki azt hitte tehát, hogy kitört a vérengzés. Csak két-három ablak nyílt meg, de azok is nyomban becsukódtak.

Az önkéntes népfölkelők kevesebben voltak, nem is voltak kellőképpen felfegyverezve, s így ők maradtak alul. Ketten súlyosan megsebesültek, négyet pedig mellükre szegzett bajonettel a falhoz szorítottak a támadók.

- Na most, remélem, szerény báránykák lesztek? - szólt Lorin. - Téged, Maurice, felszólítalak, kísérd ezt a hölgyet a városházán lévő őrszobára. Természetesen felelsz érte!

- Helyes - mondta Maurice.

Aztán halkan megkérdezte:

- Mi a jelszó?

- Teringettét! - mondta Lorin, füle tövét vakarva - a jelszó... Tudod, őszintén szólva...

- Attól tartasz, hogy visszaélek a bizalmaddal?

- Eh, tégy, amit akarsz, a te dolgod! - mondta Lorin.

- Szóval?...

- Mindjárt közlöm veled, de előbb zárjuk le ezeket a fickókat. Aztán, mielőtt elválnánk, szeretnélek ellátni egynéhány jó tanáccsal.

- Jó, megvárlak.

Lorin a nemzetőrök felé fordult, akik még mindig szorongatták a népfölkelőket.

- Na, megelégeltétek? - kérdezte.

- Meg, te kutya girondista - mondta a parancsnok.

- Tévedsz, pajtás - szólt Lorin nyugodtan -, mi jobb sans-culotte-ok vagyunk, mint ti, mert a Thermophylék klubjába tartozunk, melynek hazafiságát, remélem, nem vonod kétségbe. Engedjétek szabadon a polgártársakat - folytatta Lorin -, minthogy nem kételkednek bennünk!

- Azért mégiscsak igaz, hogy ez a nő gyanús…

- Ha gyanús lenne, akkor a verekedés alatt megszökött volna, holott, mint látod, megvárta, míg elkészülünk!

- Hm - szólt az egyik népfölkelő -, van a polgártárs szavában valami.

- Különben is, majd kiderül. Barátom beviszi az őrségre, mi meg iszunk egyet a nemzet üdvére addig.

- Igyunk egyet? - kérdezte a parancsnok.

- Hát. Szomjas vagyok, s tudok egy kis kocsmát errefelé, a rue Thomas du Louvre sarkán!

- Ejnye no! Hát miért nem ezzel kezdted mindjárt, polgártárs? Sajnálom, hogy kétségbe vontuk hazafiságodat: tegyük jóvá, és ölelkezzünk össze a nemzet és a törvény nevében.

- Keblemre! - mondta Lorin.

És az önkéntesek lelkesen összeölelkeztek a nemzetőrökkel. Abban az időben éppoly szívesen ölelkeztek, mint ahogy verekedtek.

- Gyerünk, fiúk - hangzott a két csoportból összevissza -, a rue Thomas du Louvre sarkára.

- Hát velünk mi lesz? - nyögték a sebesültek. - Minket itt hagytok?

- Hogy hagynánk itt benneteket - szólt Lorin -, akik a hazáért estetek el. Igaz, hogy hazafiak ellen küzdöttetek, az is igaz, hogy tévedésből. Majd küldünk hordágyakat értetek. Addig énekeljétek a Marseillaise-t, hogy jobban teljék az idő.

Azzal közelebb lépett Maurice-hoz, aki ismeretlen hölgyével a Coq utca sarkán várakozott, míg a nemzetőrök és az önkéntesek összeölelkezve vonultak a Palais Égalité tér felé.

- Maurice - szólt Lorin -, tanácsot ígértem neked, hát hallgass rám. Gyere velünk, és ne kompromittáld magadat ennek a polgártársnőnek a védelmével, aki ugyan bájos nőnek látszik, de csak annál gyanúsabb. Mert azok a bájos hölgyek, akik éjfél után az utcán kószálnak...

- Uram, esedezem önnek, ne ítéljen a látszat után - szólt a hölgy.

- Először is ne mondja, hogy uram, polgártársnő, mert ez öreg hiba. Na, most már én is magázom, nézze csak...

- Hát akkor, kérlek szépen, polgártárs, ne akadályozd meg barátodat abban, hogy jó szándékának eleget tegyen.

- Miképpen?

- Úgy, hogy hazakísér, és addig védelmébe vesz.

- Maurice, Maurice - mondta Lorin -, gondold meg, mit csinálsz: rettenetesen kompromittálod magadat.

- Tudom - szólt a fiatalember -, de mit tegyek? Ha itt hagyom ezt a szegény asszonyt, minden lépésénél megállítják az őrjáratok.

- Bizony, míg ha ön elkísér, uram… míg, ha elkísérsz, polgártárs - igazította ki magát -, megmenekülök.

- Hallod, megmenekül! - szólt Lorin. - Szóval veszélyben forog.

- Édes barátom, nézd, legyünk csak igazságosak - szólt Maurice. - Vagy jó hazafi ez a hölgy, vagy arisztokrata. Ha arisztokrata, akkor rosszul tettük, hogy megvédelmeztük, ha jó hazafi, akkor továbbra is támogatnunk kell!

- Pardon, édes barátom, Arisztotelész ugyan nem tehet róla, a logikád mégis badar. Úgy vagy ezzel, mint akinek

Írisz elvette eszét
S most értelmét követeli.

- Ugyan, hagyd a költészetet, Lorin, beszéljünk komolyan. Megmondod a jelszót, vagy nem mondod meg?

- Szóval abba a kényszerhelyzetbe hozol, hogy kötelességemet feláldozzam barátom kedvéért, vagy barátomat a kötelességért. Félek, Maurice, hogy a kötelesség jár rosszul.

- Szánd rá hát magad az egyikre vagy a másikra, barátom. De az isten szerelmére, határozz!

- Nem élsz vissza vele?

- Ígérem neked.

- Ez nem elég: esküdj!

- Mire?

- Esküdj a haza oltárára.

Lorin levette kalapját, a kokárdáját feléje fordította, és Maurice teljes komolysággal letette esküjét a rögtönzött oltárra.

- És most megmondom a jelszót - szólt Lorin. - “Gallia és Lutécia”. Lesznek, akiktől azt fogod hallani, mint én is: “Gallia és Lukrécia”, de mit! Hagyd, “Lukrécia” is római volt.

- Polgártársnő - szólt Maurice -, most rendelkezésére állok. Köszönöm, Lorin.

- Szerencsés utat - szólt ez utóbbi, fejére téve a haza oltárát. S költői hajlandóságához híven, dudorászva útjára indult.

3.
Egy utca

Maurice, amint egyedül maradt a hölggyel, egy pillanatra zavarba jött. Attól tartott, hogy félrevezették. A nő csodálatos szépsége vonzotta, és lelkiismeretfurdalás gyötörte, amiért lelkes és tiszta republikánus létére a dologba beleártotta magát. Karját kinyújtotta a polgártársnőnek.

- Hova készül, polgártársnő? - kérdezte.

- Sajnos, messze kell mennem - felelte az.

- Mégis...

- A füvészkert felé.

- Jó, gyerünk.

- Istenem, istenem - szólt az ismeretlen hölgy -, látom, hogy terhére vagyok, de higgye el, ha nem történt volna velem ez a baj, s ha nem hinném, hogy nagy veszélyben forgok, nem élnék vissza annyira a nagylelkűségével.

- De asszonyom - szólt Maurice, aki kettesben maradva megfeledkezett az előírt köztársasági szótárról, s szokott úri hangján társalgott -, hogy történhetett meg, hogy ilyen késő éjjeli órában az utcán találták? Lát-e rajtunk kívül még valakit az utcán?

- Megmondtam önnek, uram: látogatóban voltam. Mikor délben elmentem hazulról, nem tudtam, mi történik, és éppoly kevéssé tudtam hazafelé jövet. A közbeeső időt egy családnál töltöttem, akik nagyon visszavonult életet élnek.

- Persze, valami ci-devant-nál volt, valami arisztokrata barlangjában - mormogta Maurice. - Vallja csak be, polgártársnő, hogy amíg fennhangon a segítségemért könyörög, magában nagyot nevet rajtam, hogy a szolgálatára állok.

- Én? - kiáltott a hölgy. - Ezt teszi fel rólam?

- Kétségtelenül. Önt most egy republikánus kíséri az utcán. Ez a republikánus elárulta az ügyét, ennyi az egész.

- De polgártárs! - szólt élénken az ismeretlen hölgy. - Ön téved. Én éppoly híve vagyok a köztársaságnak, mint ön.

- Polgártársnő, ha hazafi vagy, nem kell titkolóznod előttem. Hol voltál?

- Uram, könyörüljön meg rajtam! - szólt a hölgy.

Annyi szemérem, szelíd és kedves tartózkodás volt ebben az uram szóban, hogy Maurice érteni vélte azt az érzelmet, amelyet kifejezett.

- Ez az asszony kétségtelenül szerelmi találkáról jön, mondta magában. S anélkül, hogy tudta volna, miért, szíve összeszorult erre a gondolatra.

Ettől a pillanattól fogva hallgatott.

Közben azonban a két éjszakai vándor a Verrerie utca sarkára ért. Három-négy járőrrel akadtak össze útközben, akik a jelszó hallatára szó nélkül tovább engedték őket. Most azonban egy járőrtiszt nehézségeket támasztott.

Maurice a jelszón kívül megmondta a tisztnek nevét és lakcímét.

- A te ügyed rendben van - mondta a tiszt. - De ez a polgártársnő...

- A polgártársnő?

- Kicsoda?

- Kicsoda? A feleségem nővére.

A tiszt útjukra engedte őket.

- Ön tehát házasember, uram? - suttogta az ismeretlen.

- Nem, asszonyom. Miért kérdi?

- Mert hisz akkor egyszerűbb lett volna azt mondani, hogy a felesége vagyok - szólt a hölgy nevetve.

- Asszonyom - szólt Maurice -, a feleség szó szent fogalom, nem szabad könnyelműen játszanunk vele. Nincs szerencsém ismerni önt.

Most az ismeretlen hölgy szíve szorult össze, s ő hallgatott el.

Átmentek a Marie hídon.

A fiatal nő annál gyorsabban lépkedett, minél közelebb látszott a cél.

Átmentek a Tournelle hídon.

- Azt hiszem, már az ön vidékén járunk - szólt Maurice, mikor befordultak a quai Saint-Bernard-ra.

- Igen, polgártárs - mondta az ismeretlen. - De itt van a legnagyobb szükségem a segítségére.

- Bocsánat, asszonyom: ön eltilt az érdeklődéstől, s egyidejűleg a legnagyobb mértékben felcsigázza kíváncsiságomat. Ez nem lojális öntől. Legyen bizalmasabb hozzám; azt hiszem, eléggé kiérdemlem. Nem tisztelne meg azzal, hogy megmondja, kihez van szerencsém?

- Egy asszonyhoz - mosolygott az ismeretlen -, akit élete legnagyobb veszedelméből mentett ki, s aki ezért örökké hálás lesz.

- Nem kérek ennyit öntől, asszonyom. Legyen kevésbé hálás, de kérem, nevezze meg magát.

- Nem tehetem.

- Pedig akármelyik szekciós embernek megmondta volna, ha bevitték volna az őrszobára.

- Nem, soha - mondta az ismeretlen.

- Akkor lecsukták volna.

- El voltam mindenre készülve.

- Tudja-e, mit jelent a börtön manapság?

- Tudom: a vérpadot.

- S inkább vérpadra ment volna, semhogy…

- Áruló legyek? Igen. Mert ha megnevezem magamat, árulást követek el.

- Mindjárt mondtam, hogy köztársasági létemre furcsa szerepbe sodor.

- A nagylelkű jótevő szerepébe, uram. A véletlen egy szegény asszonyt sodort az útjába, akit bántottak. Ön nem nézte le ezt a nőt szegény volta miatt, s hogy megvédje a további bántalmaztatások elől, elkíséri abba a nyomorúságos városrészbe, ahol lakik: ez az egész.

- Igaza van, a látszat ez. Ezt hihettem volna magam is, ha nem látom az arcát, ha nem hallom a hangját. De szépségéből és szavaiból tudom, hogy igen előkelő hölggyel van dolgom. S ez az előkelőség, mely oly kiáltó ellentétet alkot ruházatával s ezzel a nyomorúságos városrésszel, bizonyítja, hogy éjjeli sétája mögött lappang valami. Hallgat? Jó, ne beszéljünk erről többet. Messze vagyunk még otthonától, asszonyom?

Ebben a pillanatban fordultak be a rue Fossés Saint Victorba.

- Látja azt a kis fekete házat? - szólt az ismeretlen a füvészkert falain túl egy kis házra mutatva. - Ha odaérünk, maga visszafordul.

- Helyes, asszonyom. Rendelkezzék velem, én engedelmeskedem.

- Haragszik rám?

- Én? A legkevésbé sem. S ha úgy lenne: mit törődik vele?

- Törődöm vele, mert meg akarom kérni még valamire.

- Éspedig?

- Arra, hogy nyíltan és szívélyesen váljon el tőlem... tekintsen barátjának!

- Barátjának? Ó! Nagyon megtisztel, asszonyom. Furcsa barát vagyok, aki barátnőm nevét sem tudom, s aki előtt még a lakását is eltitkolja barátnője, nyilván, hogy ne kelljen többé viszontlátnia.

A fiatal hölgy lehajtotta fejét, és nem felelt.

- Egyébként, asszonyom - folytatta Maurice -, ha beleláttam volna valamennyire titkába, ne haragudjék meg érte: nem szándékkal történt.

- Itthon vagyok, uram - mondta az ismeretlen.

Az ódon rue Saint-Jacques előtt álltak, magas, fekete házak előtt, homályos utcák és sötét sikátorok, gyárépületek és cserzőműhelyek között. Pár lépéssel odébb a Bièvre kis patakja csörgedezett.

- Itt? - szólt Maurice. - Hogyan? Ön itt lakik?

- Igen.

- Az nem lehet.

- Pedig így van. Hát az ég áldja, derék lovagom; isten vele, nagylelkű védelmezőm!

- Isten önnel, asszonyom - búcsúzott enyhe gúnnyal Maurice. - De nyugtasson meg, és mondja meg, hogy veszélyben forog-e még?

- Egyáltalán nem.

- Ebben az esetben távozom.

Maurice hidegen kalapot emelt, és két lépést hátrált.

Az ismeretlen egy pillanatig mozdulatlanul állt egyhelyben.

- Nem szeretnék így válni el öntől - mondta. - Fogjunk kezet, Maurice úr.

Maurice közelebb lépett az ismeretlen hölgyhöz, és kezet nyújtott. És érezte, hogy az ismeretlen hölgy egy gyűrűt húz az ujjara.

- Mit csinál, polgártársnő? Elveszti a gyűrűjét!

- Ne bántson meg, uram. Igazán kérem, ne hagyjon el így. Hát mit akar tőlem?

- Nyilván azt, hogy megfizessen - mondta keserűen a fiatalember.

- Nem - szólt elbűvölő hangon az ismeretlen -, hanem meg akarja bocsátani nekem, hogy nem árulhatom el a titkomat.

Maurice-nak, aki a félhomályban is látta a majdnem könnyben úszó szemek fényét, érezte a hölgy puha kezének remegését, s hallotta a hölgy majdnem könyörgő hangját, haragja hirtelen lelkes elérzékenyülésbe csapott át.

- Mit akarok? - kérdezte. - Látni akarom önt.

- Azt nem lehet.

- Csak még egyszer, egy órára, egy percre, egy másodpercre.

- Mondom, hogy nem lehet.

- Hogyan! - kiáltott Maurice. - Komolyan gondolja, hogy soha nem fogom látni többé?

- Soha! - ismételte fájdalmas visszhangként az ismeretlen.

- Asszonyom, maga tényleg játszik velem.

És Maurice büszkén hátravetette fejét, mintha meg akarna szabadulni attól a hatalomtól, mely akarata ellenére magához erőszakolja.

Az ismeretlen hölgy leírhatatlan kifejezéssel pillantott rá. Nem tudta ő sem kivonni magát az alól az érzelem alól, amit Maurice-ban keltett.

- Hallgasson rám - mondta pillanatnyi csend után, melyben csak Maurice sóhaja hallatszott, amit elfojtani nem tudott -, hallgasson rám! Megesküszik-e, hogy szemét lecsukva tartja egy bizonyos pillanattól kezdve addig, amíg hatvanat számol?... Becsületszavára?

- S mi történik, ha megígérem?

- Akkor bebizonyítom önnek hálámat, aminthogy azt is megígérem, hogy senkihez sem leszek ilyen értelemben hálás többé, még ha többet tenne is értem, mint amit ön tett, ami különben szinte lehetetlen.

- De megmondja-e végre...

- Hisz bennem? Nem fog csalatkozni.

- Igazán most már nem tudom, asszonyom, hogy ön angyal-e vagy démon?

- Esküszik?

- Nem bánom, jó, esküszöm.

- Bármi történnék is, nem nyitja ki a szemét?... Bármi történnék is, megértette, még ha tőrt szúrnának önbe, akkor sem?

- Szavamra, megzavar ezekkel a kikötésekkel.

- Esküdjék meg, uram: azt hiszem, nem kockáztat sokat.

- Jó, esküszöm, bármi történjék is - szólt Maurice, lehunyva szemét. - Csak még egyszer hadd lássam, még egyetlenegyszer - mondta újból felpillantva.

A fiatal hölgy egy mosollyal, mely nem volt minden kacérság híján, hátravetette kámzsáját: ugyanakkor bukkant elő két felhő közül a hold is, s Maurice ismét megpillantotta a hölgy fekete csigákban hulló fürjeit, s szemöldökének tökéletes ívét, melyet mintha kínai tussal húztak volna mandulaformájú, bársonyosan epedő pillantású szemei fölé, finom mívű orrát, friss és csillogó piros ajkait.

- Szép vagy, nagyon szép, túlságosan szép! - kiáltotta Maurice.

- Hunyja le a szemét - szólt az ismeretlen. Maurice engedelmeskedett.

A fiatal hölgy megfogta két kezét, és maga felé húzta Maurice-t. A fiatalember úgy érezte, hogy valami illatos, meleg hullám suhan arca felé, és egy száj simul szájához, és ajkai közé helyezi a gyűrűt, amit visszautasított.

Az élmény gyors volt, mint a gondolat, és izzó, mint a láng. Maurice majdnem fájdalmas boldogságot érzett, oly váratlan és mély volt a benyomás, annyira szívébe hatolt, oly titkos húrokat pendített meg bensejében.

Heves mozdulattal kitárta karjait.

- Gondoljon az esküjére! - szólt egy távolodó hang. Maurice szemére tapasztotta görcsösen összekulcsolt ujjait, hogy a kísértésnek ellenálljon, s meg ne szegje szavát. Nem számolt, nem gondolkodott már: némán, mozdulatlanul, szédülve várt.

Egy pillanat múlva becsapódó ajtó zörejét hallotta ötven-hatvan lépésnyi távolból: aztán csend lett megint.

Most széttárta ujjait, felnyitotta szemét, és körülnézett, mintha álomból ébredne. Talán el is hitte volna, hogy álmodott, de ajkai közt ott érezte a gyűrűt, e hihetetlen kaland valóságának kétségtelen bizonyítékaképpen.

4.
A kor erkölcsei

Mikor Maurice Lindey magához tért, és széjjelnézett, csak jobbra-balra nyíló sötét utcácskákat látott maga körül. Tájékozódni próbált: de feje még kóválygott, és az éjszaka sötét volt. A hold, mely az imént egy pillanatra előbújt, és megvilágította az ismeretlen bájos vonásait, visszavonult a felhők mögé. Rövid, de kínos határozatlanságát leküzdve, a fiatalember hazafelé indult, a rue du Roule-ba.

Mikor a rue Sainte-Avrie-ba ért, Maurice meglepődött azon, hogy annyi őrjárat cirkál a Temple körül.

- Mi történt, káplár? - kérdezte az ide-oda siető őrjárat vezetőjétől. Ezek éppen a rue de Fontaine-t kutatták végig.

- Hogy mi történt? Az történt, hogy az éjjel meg akarták szöktetni Capet-nét a pereputtyával együtt.

- Hogyan?

- Egy ci-devant őrjárat valahogyan megneszelhette a jelszavunkat, és a vadásznemzetőrség egyenruhájában behatolt a Temple-ba. Ezek akarták megszöktetni őket. Szerencsére az állítólagos káplárjuk úrnak szólította az ügyeletes tisztet: maga árulta el magát, az arisztokratája!

- A pokolba! - szólt Maurice. - És letartóztatták az összeesküvőket?

- Nem. Az őrjárat kijutott az utcára, és szétoszlott.

- S van-e remény arra, hogy a fickókat elcsípjük?

- Csak egy van köztük, akit fontos lenne nyakon csípni, egy hosszú, sovány fickó... akit egy szolgálatban lévő városi hivatalnok csempészett be az őrség közé. A nyelvünk kilógott, úgy megkergettük a gazfickót! De úgy látszik, rókalyukra talált, és eltűnt előlünk.

Egyéb körülmények között Maurice egész éjszakáját a hazafiakkal töltötte volna, akik a köztársaság jólétén őrködtek: de egy óra óta már nem töltötte be egészen lelkét a haza szeretete. Folytatta hát útját, s a hír, melyről értesült, lassanként elmosódott emlékezetében, és beolvadt abba a másik eseménybe, mely mögötte volt. Különben is oly gyakran ismétlődtek ezek az állítólagos szöktetési kísérletek, hogy a hírük nem okozott különösebb nyugtalanságot a köztársaság fiatal hívének, annál kevésbé, mivel a hazafiak mind tudták, hogy álkísérletek is történnek politikai célzattal.

Mikor Maurice hazaérkezett, lakásán találta készségesét; az inas szó ismeretlen fogalommá lett ebben a korban. Szóval Maurice-t várta inasa, s várakozás közben szerencsésen el is aludt, s nagyokat horkolt nyugtalan álmában.

Maurice azzal a kímélettel, amivel embertársainknak tartozunk, felébresztette, lehúzatta vele csizmáit, aztán elküldte, hogy ne zavarja gondolataiban. Lefeküdt, és mivel fiatal is volt, és az idő is későre járt, nagy izgalma ellenére mély álomba merült.

Másnap levelet talált az éjjeliszekrényén.

A levél finom, előtte ismeretlen, elegáns írással volt írva. Pecsétjén ezt az angol szót olvasta: Nothing: Semmi.

Felbontotta a levelet. Így szólt:

“Köszönet!

Örök hála cserébe, hogy örökre elfelejt!...”

Maurice szolgáját hívta: az igaz hazafiak nem csengettek, mert a csengetés a szolgaságra emlékeztetett. Sok készséges csak ezzel a kikötéssel lépett a szolgálatba. Maurice készségesét Jeannak keresztelték el vagy jó harminc évvel ezelőtt, de 92-ben a készséges saját jóvoltából Scaevolára változtatta meg a nevét, miután a Jean szót arisztokrata és deista hangzásúnak találta.

- Scaevola - kérdezte Maurice -, miféle levél ez?

- Nem tudom, polgártárs.

- Ki adta át neked?

- A házmester.

- Ki adta le a házmesternél?

- Nyilván valami hordár, mert nincs rajt a nemzet pecsétje.

- Eredj, hívd fel a házmestert!

A házmester Maurice hívására feljött, mert Maurice-t az összes készségesek szerették. Meg is mondta a házmester, hogy csak Maurice kedvéért jön fel, s ha más lakónak lenne vele dolga, azt ő kéretné le magához.

A házmestert Aristide-nak hívták.

Maurice kikérdezte. A levelet egy idegen ember hozta, reggel nyolc óra tájban. A fiatalember hiába faggatta tovább, hiába intézte hozzá a legkörülményesebb kérdéseket, a házmester nem tudott többről. Maurice tíz frankot adott neki, s megkérte, hogy ha az idegen újból jelentkeznék nála, menjen feltűnés nélkül utána, s aztán jöjjön vissza jelenteni, hova ment az idegen.

Jegyezzük meg mindjárt, hogy Aristide nagy örömére, aki megalázónak találta magára azt a megbízatást, hogy egy embertársa után kémkedjék, az idegen nem jött vissza.

Maurice magára maradva, csalódottan gyűrte össze a levelet, lehúzta a gyűrűt ujjáról, s letette az összegyűrt levéllel együtt az éjjeliszekrényre. Aztán befordult a fal felé azzal a naiv szándékkal, hogy folytassa álmát; de egy óra múlva letett szándékáról, megcsókolta a gyűrűt, és újra elolvasta a levelet. A gyűrű szép tüzű zafír volt. A levélkéről már mondtuk, hogy elragadó volt, s messziről elárulta arisztokrata eredetét.

Míg Maurice ezekkel a dolgokkal foglalatoskodott, nyílott az ajtó. Maurice hamar felhúzta ujjára a gyűrűt, a levelet pedig vánkosa alá gyűrte. A kezdődő szerelem szemérmessége volt ez? Vagy a hazafi pirulása, aki titkolni akarta, hogy könnyelmű emberekkel érintkezik, akik ilyen leveleket írnak? Hiszen a levélkének az illata is áruló, mint a kéz, mely írta, s amely felbontotta...

A belépő rendkívüli csínnal, de a hazafias divat szerint öltözött ifjú volt. Carmagnole-ja finom szövetből, nadrágja kasmírból, harisnyája finom selyemből volt. Frígiai sapkája nemes formájával és szép bíbor színével szégyenben marasztotta Párizs jelvényét is. Övében azonkívül egy pár pisztolyt hordott, amelyek a néhai versailles-i királyi gyárból kerültek ki, oldalán pedig a Marsmező növendékeinek rövid egyenes kardját hordta.

- Alszol, Brutus? - szólt az újonnan érkezett -, pedig a haza veszélyben van. Szégyelld magad!

- Nem alszom, Lorin - szólt nevetve Maurice -, csak álmodozom.

- Értem: Eucharis-odról álmodozol.

- Nem értem.

- Ugyan!...

- Kiről beszélsz? Miféle Eucharis-ról?

- Hát arról a nőről...

- Miféle nőről?

- Akit a Saint-Honoré utcában láttunk, akinek az őrséggel baja volt, akiért tegnap este mind a ketten kockára tettük a fejünket.

- Vagy úgy! - mondta Maurice, aki tökéletesen értette barátját, de színlelte, mintha nem értené, miről beszél - az ismeretlen hölgy?

- Az. Megtudtad-e már, hogy ki volt?

- Nem én.

- Csinos volt?

- No - mondta Maurice megvető ajkbiggyesztéssel.

- Szegény nő! Biztosan nem jött el a kedvese a randevúra...

- Az lehet! - morogta Maurice, akinek szintén eszébe jutott e feltevés, de most undorodott tőle. Inkább legyen összeesküvő, semmint szerelmes.

- És hol lakik a hölgy?

- Fogalmam sincs.

- Ugyan! Nem tudod? Az lehetetlen!

- Miért?

- Mert hazakísérted.

- A Marie hídon megszökött.

- Megszökött, előled? - kacagott fel hangosan Lorin. - Ne nevettesd ki magadat.

Menekül-e a kis galamb
A keselyű körme elől
S tigris elől a gazella,
Ha üldözi kegyetlenül?

- Lorin - szólt Maurice -, mikor szoksz már rá a rendes beszédre? Megőrjítesz rémes verseiddel!

- A rendes beszédre? - kérdezte Lorin. - Azt hiszem, az én beszédemnél rendesebb nincs. Úgy beszélek, mint Demoustier polgártárs. Versben és prózában. Van egy Emiliám, aki ugyancsak megbecsüli a költészetemet; de térjünk át a tiédre.

- Az én költészetemre?

- Nem, a te Emiliádra.

- Nekem nincs Emiliám.

- Ugyan, ugyan! A gazellád tán tigrissé változott, és rád vicsorította fogait. Ez borzasztó, de mégiscsak szerelmes vagy.

- Nem vagyok szerelmes - szólt fejét rázva Maurice.

- Szerelmes vagy, öregem:

...S valld be mielőbb
A láng, mely kebled perzseli,
A villámnál is perzselőbb.

- Lorin - szólt Maurice, s egy kulcsot vett fel az éjjeli asztalkáról -, ha még egy verssort szavalsz, kifütyüllek.

- Jó, hát politizáljunk. Különben is azért jöttem. Tudod-e, mi újság?

- Hallom: Capet özvegye szökni próbált.

- Az semmi.

- Mi történt egyéb?

- A Maison Rouge hírhedt lovagja Párizsban tartózkodik.

- Komolyan? - kérdezte Maurice, és felült ágyában.

- A legkomolyabban.

- Mikor jött ide?

- Tegnap este.

- És hogyan?

- A nemzetőrség vadászának öltözködve. Egy asszony - alkalmasint arisztokrata hölgy - szegényes ruhába burkolódzva, kivitte az egyenruhát a vámhoz: aztán karöltve jöttek be a városba. Az őrség csak akkor kezdett gyanakodni rájuk, amikor már a vámon innen voltak. Az asszony csomaggal ment ki: karonfogva jött vissza egy katonával: gyanús; az őrség észbekapott, rohant utánuk. De azok eltűntek a rue Saint-Honoré egyik palotájában, melynek ajtaja mintegy varázsszóra nyílt meg előttük. A palotának kijárata van a Champs-Élysées-re. Kész! Maison Rouge lovagja eltűnt a bűntársával együtt. A palotát le fogják bontani, és gazdája a vérpadra kerül. De hiába: a lovag meg fogja ismételni kísérletét, mellyel most négy hónapja próbálkozott először, és tegnap este másodszor, mindkét esetben siker nélkül.

- S nem tartóztatták le? - kérdezte Maurice.

- Hát tartóztasd le Proteust, öregem: tudod, mennyi baja volt Aristeusnak vele.

Pastor Aristeus fugiens
Pencia Tempe...

- Vigyázz - mondta Maurice, és szájához emelte a kulcsot.

- Vigyázz te magadra, ördögadta! Ezúttal nem engem fütyülsz ki, hanem Vergiliust.

- Igazad van, s ha nem fordítod le, egy szót sem szólok. De maradjunk Maison Rouge lovagjánál.

- El kell ismernünk róla, legény a talpán.

- Annyi bizonyos, hogy nagy bátorság kell ilyen dolgok keresztülviteléhez.

- Vagy nagy szerelem.

- Hát te is azt hiszed, hogy a lovag szerelmes a királynéba?

- Nem hiszem, csak állítom, mint ahogy mindenki azt állítja. Mások is beleszerettek, nemcsak ő egyedül; mi a képtelenség ebben, hogy az ő fejét is elcsavarta? Barnave is beleszédült, azt mondják.

- Akárhogy is: kétségtelen, hogy a lovag összeköttetést tart fenn a Temple-lel.

- Az lehetséges.

A szerelemben nincs lakat,
Nincs se bilincs, se kulcs, se zár...

- Lorin!

- Ja, igaz.

- Tehát te is azt hiszed, amit a többiek?

- S miért ne?

- Akkor szerinted kétszáz imádója volt a királynénak.

- Kétszáz, háromszáz, négyszáz. A királyné oly szép, hogy nem csodálom. Nem mondom, hogy viszontszerette őket: de hogy őt szerették, az biztos. A napot mindenki látja, a nap azonban nem néz le mindenkire.

- Szóval azt állítod, hogy Maison Rouge lovagját...

- Hajszolják e pillanatban az egész városban, s ravasz róka a neve, ha kikerül a köztársaság csapdájából.

- És milyen lépéseket tett a városi tanács?

- A város rendeletet adott ki, amely szerint minden kapu homlokzatán fel kell tüntetni ezentúl, hogy kik laknak a házban. Bár lenne ablak az emberek szívén is, hogy beléjük lehetne látni!

- Pompás ötlet - szólt Maurice.

- Ablakot vágni az emberek szívén?

- Nem: kitenni a kapu alá a lakók névjegyzékét.

Persze Maurice nyomban arra gondolt, hogy így talán nyomára akad az ismeretlen hölgynek.

- Ezzel az új rendelettel - szólt Lorin - legalább ötszáz arisztokratát fülelünk le. Mellesleg szólva, ma reggel az önkéntes népfölkelők küldöttsége megjelent a klubunkban, tegnapi ellenfeleink vezették őket, akiket tökrészegen hagytam el hajnalban. Virágfüzérekkel és árvácskacsokrokkal jelentek meg.

- Ne mondd! - kacagott Maurice. - És hányan voltak?

- Voltak vagy harmincan, frissen borotválva, virággal a gomblyukban. “Thermophyle klub polgártársai, kezdte szónokuk, mint igaz hazafiak ellene vagyunk annak, hogy félreértések megbolygassák a francia nép egységét. Azért jöttünk, hogy testvéri csókot váltsunk veletek.”

- Nos és...

- Nos és testvéri csókot váltottunk. Az íróasztalt megtettük a haza oltárának, és két vizesüvegbe virágokat tettünk. Minthogy te voltál az ünnepség hőse, háromszor is megidéztek, hogy megkoszorúzzanak. Te azonban nem jelentkeztél a felhívásra, ami érthető is, hiszen nem voltál jelen, s mivel valakit úgyis meg kellett koszorúzni, hát megkoszorúzták Washington szobrát. Ezzel elmondtam neked az ünnepség programját és lefolyását.

Mikor Lorin befejezte előadását a ceremóniáról, amelyet abban az időben egyáltalában nem tekintettek tréfának - térzene hallatszott az utcáról, távoli dobszó előbb, majd egyre közelebbről, az akkoriban szinte mindennapi riadó.

- Mi az? - kérdezte Maurice.

- A város határozatát hirdetik ki - szólt Lorin.

- Szaladok a szekciómhoz - szólt Maurice, és készségese után kiáltott, hogy segítségére legyen az öltözködésnél.

- Én meg megyek aludni - mondta Lorin. - Mindössze két órát aludtam az éjszaka, a te átkozott önkénteseid hibájából. Ha nem lesz nagy verekedés, hagyjál aludni; de ha van valami, kelts fel.

- Miért csinosítottad ki magadat? - kérdezte Maurice Lorinre pillantva, aki távozni készült.

- Mivel hozzád jövet a Béthisy utcán kell végig mennem, s ebben az utcában, a hármas szám alatt, mindig néznek egy ablakból, ha arra járok.

- S nem félsz, hogy még muscadinnak néznek?

- Muscadinnak, engem? Hogyan! Éppen ellenkezőleg: tiszta sans-culotte hírem van. De a női nemért is kell tenni valamit. A hazaszeretet nem zárja ki a női nem szeretetét: ellenkezőleg, egyik a másikból következik. Isten veled.

Lorin kezet nyújtott Maurice-nak, aztán anakreóni verssorokat zümmögve eltávozott.

5.
Ki volt Maurice Lindey polgártárs?

Mialatt Maurice Lindey sietve magára kapkodja ruháit, és a rue Lepelletier-i szekcióba rohan, melynek, mint tudjuk, titkára volt, ismertessük pár vonással e férfiú múltját, akit eddig csak a nagylelkű lázadókat jellemző szívjóságáról ismerünk. A fiatalember tegnap tiszta igazságot mondott az ismeretlen hölgynek: valóban Maurice Lindey volt a neve, és tényleg a rue du Roule-ban lakott. Hozzátehette volna, hogy a fél arisztokráciához számító szülőktől származik. Ősei szerepet játszottak abban a több mint kétszáz esztendős parlamenti ellenzékiségben, amely Molé és Maupeou neveit híressé tette. Apja, a jó Lindey úr, egész életében szidta a zsarnokságot. Épp akkor halt meg, amikor 1789. július 14-én a Bastille a nép hatalmába került, s még megdöbbenve és megborzadva látta, hogy a zsarnokságot a harcos szabadosság váltja fel. Egyetlen fia vagyonilag független volt, és republikánus érzelmű.

A forradalom, mely e nagy eseményt követte, érett, férfias lélekre talált Maurice-ban, készen, hogy a porondra lépjen. Republikánus nevelését a korszerű röpiratok tanulmányozásával egészítette ki, s azzal, hogy szorgalmasan látogatta a klubokat. Isten tudja, hány röpiraton rágta át magát. A hierarchiák mély és átgondolt megvetése, a nem személyes érdemen alapuló nemesség feltétlen tagadása, a múlt elfogulatlan értékelése, az új gondolatokért való lelkesedés, rokonszenv a néppel szemben: ezekből az elemekből volt megalkotva történetünk hősének jelleme, akit nem képzeletünk teremtett, mert ilyen volt ránk maradt naplóinak tanúsága alapján a valóságban is.

Külsejét illetőleg öt láb magas volt a herkulesi erejű, huszonöt-huszonhat esztendős fiatalember, magas homlokú, kék szemű, göndör és gesztenyehajú. Arca piros volt, fogai villogók, épek. Most, hogy arcképét megrajzoltuk, lássuk, milyen volt a társadalmi helyzete.

Maurice, aki, ha nem is gazdag, de független volt, tiszta és népszerű nevet örökölt apjától. Tudták róla, hogy szabadelvű szellemben nőtt fel, s még szabadabb elveket hirdetett abban a fiatal hazafiakból álló társaságban, melynek úgyszólván vezetője volt. A sans-culotte-ok talán kissé langyosnak, a szekció emberei talán kissé illatosnak találták, de mivel a legvastagabb dorongot is ketté tudta törni, s egy jól irányzott ökölcsapással húsz lépésre lökte magától azt, akinek a képe nem tetszett, a sans-culotte-ok elnézték lányosságát, a szekcióbeliek pedig az eleganciájába törődtek bele. Testi ereje, bátorsága és hazafias érzelmei folytán Maurice természetesen részt vett a Bastille ostromában, jelen volt a versailles-i kiruccanásnál; oroszlánként küzdött augusztus 10-én, s ezen az emlékezetes napon - valljuk meg - épp annyi hazafit ölt meg, mint ahány svájcit: mert a gyilkosság épp annyira felháborította, ha carmagnole-ban, mintha a köztársaság ellenségeinek vörös egyenruhájában követték el.

Ő volt az, aki a kastély védelmezőjét fegyverletételre szólította fel, s aki, hogy a vérontásnak elejét vegye, betapasztotta a tenyerével egy ágyú torkát, épp mikor a tüzére kanócot gyújtott. Ő hatolt be elsőnek a Louvre-ba egy ablakon át, noha ötven svájci s ugyanannyi nemes lövöldözött lesből a támadókra. Mikor észrevette, hogy az őrség kapitulálni akar, már tíz úri franciát szabdalt össze félelmetes kardjával, de mikor észrevette, hogy bajtársai legyilkolják a foglyokat, akik eldobták fegyvereiket, s akik összetett kézzel könyörögtek életükért, nyomban barátaira támadt, s oly dühhel vagdalta őket, hogy az embernek önkéntelenül a görög-római történet hősei jutottak eszébe. Mikor a háború kitört, Maurice katonának állt, s hadnagyi minőségben került a határra azzal az ötszáz önkéntessel, akiket a város elsőnek küldött a megszálló sereg ellen. Ez az első kis csapat napi ötszáz harcoló újonccal szaporodott.

Jemappes-nál tehát, az első ütközetben, melyben részt vett, egy golyó a vállába hatolt a csontig. A népbiztos ismerte Maurice-t, és visszaküldte Párizsba, hogy kúrálja ki magát. Egy hónapig kínlódott lázban, heves fájdalmak között Maurice betegágyán: de januárban lábra állt, s ha nem is névlegesen, de annál ténylegesebben a Thermophyle klub élére állt, azon pár fiatal párizsi polgárt dirigálva, akik egy emberként álltak fegyveresen ellent azoknak, akik a zsarnok Capet érdekében kísérleteztek. Sőt mi több: komor haragban összevont szemöldökkel, tágra nyílt szemmel, halványan, az erkölcsi gyűlölet és a testi szánalom különösen kevert érzésével ott állt kivont karddal, mikor a királyt kivégezték, és talán ő volt az egyetlen a tömegben, mely néma maradt, mikor Szent Lajos fiának feje a porba hullt, aki magasra emelte kardját, s barátaival együtt hangosan kiáltotta: “Éljen a szabadság!”.

Ilyen volt az az ember, aki március 11-én reggel a rue Lepelletier-be sietett. Tíz óra tájban Maurice megjelent a szekcióban, melynek titkára volt. Az izgalom nagy volt. Arról volt szó, hogy a szekció felír a konventhez, és megkéri, hogy vessen már véget a girondisták cselszövéseinek. Türelmetlenül várták Maurice-t.

Egyébről sem volt szó, mint Maison Rouge lovag visszaérkezéséről, s arról a vakmerőségről, amivel ez a megátalkodott összeesküvő már többször is meg mert jelenni Párizsban, holott jól tudta, hogy vérdíj áll a fejére. Ezzel a ténnyel kapcsolatban hozták a Temple környékén elkövetett sikertelen kísérletet, s mindnyájan egyek voltak gyűlöletükben és felháborodásukban az árulókkal szemben.

De az általános várakozás ellenére Maurice bágyadtan és zárkózottan viselkedett. Ügyesen megfogalmazta a kiáltványt, három óra alatt minden dolgával végzett, érdeklődött, vége van-e már az ülésnek, s mikor igenlő választ kapott, vette kalapját, s elindult a rue Saint-Honoré felé.

Más szemmel látta Párizst, mire odaért. Viszontlátta a Coq utca sarkát, ahol az éjszaka a szép ismeretlen viaskodott a katonákkal. Végigment a Coq utcától a Marie hídig azon az úton, amelyet a nő oldalán járt végig, megállt azokon a helyeken, ahol a különböző őrjáratok útjukat állták, mondogatta magában a beszélgetéseiket - de most délután egy órára járt, s az éles napfény emlékeztette arra, hogy ami történt, az az előző éjszakának emléke. Maurice átment a hidakon, és csakhamar a rue Victorba ért.

- Szegény asszony! - suttogta Maurice. - Ebben a napfényben talán ráakadok az ajtóra, amelyen át eltűntél előlem, s ki tudja, nem pillantalak-e meg egy ablakban?

Bement az ódon Saint-Jacques utcába, s arra a helyre állt, ahol előző éjszaka. Egy pillanatra lehunyta szemét, azt hívén, szegény bolond, hogy az éjszakai csók ismét ajkán tapad. De csak az emlékét képzelhette el. Igaz, hogy az emlék forró volt.

Amint felnézett, két utcácskát látott, amelyek jobbról-balról nyíltak a rue Saint-Jacques-ba. Pocsolyás, rosszul kövezett utcák, melynek két járdáját itt-ott híd kötötte össze az út közepén folydogáló patak felett. Boltíves kapuk, szögletek látszottak, mintegy húsz roskadozó, régi kalyiba. Nyomorult vidék volt, nyomorult és rút. Itt-ott egy növénnyel, deszkával vagy magas fallal elkerített kert; az udvarokban bőrök száradtak a csűrökben, s messzire terjesztették a cserzőmunka áporodott, émelygős szagát. Maurice majdnem két órát töltött a találgatással, tűnődéssel: tízszer is megindult és visszajött, tájékozódni próbált, hasztalan erőlködött, hasztalan nyomozott. A fiatal hölgy nyomát elmosta az eső és a köd.

- Eh! - szólt Maurice - álmodtam. Ebben a kloákában nem tűnhetett el az én szép éjszakai tündérem.

Sokkal több költészet volt ebben a komor republikánusban, mint verseket szavalgató barátjában: hitt ennek a gondolatának, hogy ne kelljen eloszlatnia az ismeretlen hölgy homloka körül a dicsfényt. Ezzel a gondolattal indult el hazafelé, igaz, hogy kétségbeesetten.

- Isten veled hát, szép, titokzatos hölgyem! - mondta. - Együgyűnek vagy gyermeknek néztél. Elhozott volna-e ide, ha itt lakna! Nem: tovább vonult innen, hattyú a bűzös tó felett. S mint a levegőben elsuhanó madár, nem hagyott maga után nyomot.

6.
A Temple

Ugyanaznap s abban az órában, amikor Maurice fájdalmasan csalódva, visszatérőben volt a Tournelle hídon, néhány városi elöljáró Santerre-nek, a párizsi nemzeti gárda parancsnokának kíséretében szigorú vizsgálatot tartott a Temple tornyában, mely 1792. augusztus 13-a óta tömlöcül szolgált.

A vizsgálat egy előszobából és három szobából álló harmadik emeleti lakást vett különösen szemügyre.

Az egyik szobában két asszony lakott egy fiatal hölggyel és egy kilencéves gyermekkel.

Mindnyájan gyászruhában voltak.

Az idősebb nő, aki 37-38 éves lehetett, az asztalnál ült, és olvasott.

A másik, aki huszonnyolc-huszonkilenc éves volt, ugyancsak az asztalnál ült, és egy hímzésen dolgozott. A fiatal hölgy tizennégy esztendős lehetett. Most a gyermekkel foglalatoskodott, aki betegen feküdt, és lehunyta szemét, mintha aludna, holott a zajban, amit a hatósági emberek csaptak, lehetetlen volt pihenni.

Egyesek az ágyat dúlták fel, mások a fehérneműszekrényt kutatták át. Ismét mások, akik elvégezték a dolgukat, kihívó pillantásokkal mérték végig e szerencsétlen foglyokat, akik makacsul lesütött szemmel várakoztak, ki a könyve, ki a hímzése, ki a fivére fölé hajolva.

Az idősebb hölgy szép volt, halvány és magas, az olvasó hölgy figyelmét egészen könyvére látszott összpontosítani, noha gondolatai nyilván nem a betűn jártak.

Most az egyik odalépett, durván kikapta a könyvet a kezéből, s a szoba közepére dobta.

A nő az asztal felé nyúlt egy másik könyvért, és tovább olvasott.

A férfi dühös mozdulatot tett, hogy ezt a könyvet is kitépje kezéből. A hölgy, aki az ablak közelében hímzett, összeborzadt, míg a fiatal lány átölelte az olvasó hölgy nyakát, és sírva a fülébe súgta:

- Szegény anyám!

Megcsókolták egymást, miközben az anya lánya fülébe súgta:

- Marie, a kályhába dugtunk egy titkos levelet: tüntesd el.

- Gyerünk, gyerünk! - szólt a férfi, szilajon elrántva a leányt anyja mellől. - Elég volt az érzelmeskedésből!

- Talán azt is megtiltotta a konvent, hogy a gyermekek megöleljék anyjukat? - kérdezte a fiatal hölgy.

- Nem: csak azt rendelte el, hogy az árulókat, arisztokratákat és ci-devant-okat megbüntessük. Azért vagyunk itt, hogy kihallgassunk benneteket. Antoinette állj elő, és felelj.

A hölgy, akihez e durva szavakat intézték, pillantására sem méltatta a kérdezőt. Sőt elfordult tőle, miközben fájdalomtól és könnyektől halvány arcán pír futott végig.

- Lehetetlen, hogy ne tudtak légyen az éjszakai kísérletről - folytatta a férfi. - Ki eszelte ki?

A fogoly hallgatott.

- Felelj, Antoinette - szólt közelebb lépve Santerre, tudomásul sem véve a hölgy borzalmát, aki előtt az az ember állt most, aki XVI. Lajost a Temple-ből a vérpadra hurcolta. - Felelj. Az éjszaka összeesküvést szőttek a köztársaság ellen, s meg akartak szöktetni benneteket a fogságból, ahová a nép akarata zárt benneteket addig is, amíg bűneitekért megkapjátok a jutalmat. Tudjátok-e, hogy összeesküvés készül?

Marie Antoinette remegett e hang hallatára, s amennyire csak lehetett, elhúzódott Santerre-től. De erre a kérdésre sem válaszolt, se Santerre-nek, se a hivatalnoknak.

- Megtagadod a választ? - kérdezte Santerre, lábával nagyot dobbantva.

A hölgy egy harmadik könyv után nyúlt. Santerre megfordult. Ennek az embernek a szavát 80 000 ember követte, s egy kézmozdulata elegendő volt ahhoz, hogy elnyomja a haldokló XVI. Lajos szavát. De a hatalma megtört egy szegény fogoly méltóságán, akinek a fejével rendelkezhetett, de akit megtörni nem tudott.

- Erzsébet - fordult a másik nőhöz, aki most félretette hímzését, és összekulcsolt kézzel könyörgött - nem hozzájuk, hanem Istenhez -, te sem felelsz?

- Nem tudom, mit akarsz tőlem, tehát nem tudom, mit feleljek.

- Ej, ördögadta! - tört ki türelmetlenül Santerre - elég világosan beszélek. Tegnap ki akartak szabadítani benneteket innen, s nektek tudnotok kell, kik kezdeményezték a merényletet.

- Mi nem érintkezünk a külvilággal, uram. Nem tudhatunk tehát sem arról, amit érdekünkben, sem arról, amit ellenünk terveznek.

- Jó - szólt közbe a másik. - Majd meglátjuk, mit mond az unokaöcséd.

S azzal a trónörökös ágyához lépett. Erre a fenyegetésre Marie Antoinette hirtelen felugrott a helyéből.