ANDREW MORTON

MEGHAN

Hollywoodból a Buckingham-palotába

GABO

A mű eredeti címe: Andrew Morton: Meghan: A Hollywood Princess

(First published in Great Britain in 2018 by Michael O’Mara Books Limited)

A könyvet tervezte, tördelte:  Malum Stúdió, Gelányi Mariann

A borítót tervezte: Malum Stúdió, Szabó Vince

Fordította:

Dobos Lídia és Gondáné Kaul Éva

Copyright © Andrew Morton, 2018

Hungarian translation © Gondáné Kaul Éva: Köszönetnyilvánítás, Előszó, 1-7. fejezet, 2018

Dobos Lídia: 8-14. fejezet, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-684-2

Kiadja az Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

Előszó: A csillagok is így akarták

1. A bölcsesség nyomában

2. A Markle-ok gyerekkora

3. Egy Gladys nevű utca

4. „Mondd azt, hogy szia”!

5. Rövid szoknya tűsarkúval

6. Csillag születik

7. Az AHA-élmény

8. Az érem másik oldala

9. Harry találkozik Meghannel

10. Afrikában

11. A világ szeme láttára

12. Tea Őfelségénél

13. Az egymillió dolláros menyasszony

14. Esküvői meghívó

A feleségemnek, Carolynnak, és minden barátunknak Pasadenában

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Nagyon hasznos, ha az ember jókor van jó helyen. A feleségem, Carolyn Dél-Kaliforniából való, ezért az év egy részében Pasadenában élek, ami alig néhány mérföldnyire van Los Angelestől. Amikor bejelentették Meghan Markle és Harry herceg eljegyzését, hamar feltűnt, milyen sok helybélinek van valami mesélnivalója a Briliáns elmék színésznőjéről. Pasadena igazi „Meghan Markle információs központ”-nak bizonyult: a városba egy kis Angliát csempésző Rose Tree Cottage tulajdonosa szolgálta fel neki a teát; a régi barátja, aki most ingatlanos, nemrég adott el egy házat az utca másik oldalán; valamelyik szülő éppen most küldte a gyerekét abba az iskolába, ahol Meghan tanult vagy fellépett; a helyi fényképészek többdoboznyi képet őriznek a leendő hercegnőről, amelyeket még senki sem látott; és kocsival néhány perc alatt oda lehet érni a Hippikonyhára, ahol Meghan középiskolás korában önkénteskedett.

Pasadenával kezdve, szeretném megköszönni a barátomnak, dr. Wendy Kohlhase-nek, hogy bemutatott az Immaculate Hearts Középiskola lelkes és segítőkész tanári karának. Az igazgató, Maureen Diekmann és Callie Webb készségesen előbányásztak minden, Markle-lel kapcsolatos anyagot az alagsorban tárolt archívumból, míg, Christine Knudsen és Maria Pollia megosztotta velem az emlékeit az iskola volt diákjáról. Hálásan köszönöm John Dlugoleckinek, az iskola fotósának, hogy megmutatta nekem a Meghanről készített képeit, és láthattam, hogyan érett gyönyörű fiatal nővé.

Gigi Perreau, hollywoodi gyermekszínész, az Immaculate Heart volt diákja, és Emmanuel Eulalia, a La Cañada-i St. Francis Középiskola drámaigazgatója, beszámolt nekem Meghan bimbózó tehetségéről. Elizabeth és Dennys McCoy kedves szavakkal beszélt a fiatal Meghanről, akárcsak Catherine Morris, Jeff Dietrich, és a Hippikonyha személyzete, akik fáradhatatlanul dolgoznak, hogy segítsék a fedél nélkül élőket.

Meghan bonyolult és részletes családfáját Elizabeth Banas és Gary Boyd Roberts családfakutatóknak, Christopher Wilson történésznek, valamint Carmen Harrisnek, a South Caroline Upstate Egyetem professzorának köszönhetjük, akik Meghan felmenőit is behozták a történetbe. A családtagok, ifjabb Tom Markle, Roslyn Loveless és Noel Rasmussen emlékei segítettek megértenem Meghan gyerekkorának és neveltetésének a részleteit. Köszönöm továbbá Leslie McDanielnek, és azoknak is, akik névtelenek kívántak maradni, hogy megosztották velem a véleményüket. Tameka Jacobs és Leyla Milani érzékletes beszámolót nyújtott a fiatal nőről a Deal or No Deal (Áll az alku) idejéből. Köszönettel tartozom a Briliáns elmék stábjának, akik szakmai okokból nem akarják megnevezni magukat, de segítettek bemutatni Meghannek ezt a korszakát. Köszönetet mondok Samantha Brettnek, a Game Changers (40 sikeres nő története) című könyv szerzőjének.

Szeretném még kifejezni a hálámat Prochaska professzornak és Trevor Phillipsnek, a monarchia szakértőjének, a brit Esélyegyenlőségi és Emberi Jogi Bizottság volt elnökének. Mindketten szakértő módon ecsetelték, milyen hatást gyakorol Meghan felbukkanása a monarchiára és az országra. Erről a témáról beszélgettem a királyi háztartás több tagjával is, akik érthető módon nem kívánták megnevezni magukat. Köszönet illeti a bulvársajtóban és a közösségi médiában dolgozók buzgalmát, akik figyelemmel kísérték Meghan életének és karrierjének az alakulását.

Nagyon sokat köszönhetek a kutatóimnak, a londoni Phil Dampiernek és a fáradhatatlan Los Angeles-i Lisa Derricknek. Itt kell megemlítenem, hogy a szerkesztőim, Fiona Slater és Gretchen Young szakértelme és szorgalma, valamint Katherine Stopa szerkesztőasszisztens és Nick Fawcett olvasószerkesztő odaadó munkája nélkül ez a kiadvány nem jelenhetett volna meg.

Végezetül, hálával adózom minden pasadenai barátomnak, ismerősömnek és szomszédomnak, akik a véleményükkel, javaslataikkal és tanácsaikkal folyamatosan támogatták a munkámat.

Pasadena

2018 márciusában

ELŐSZÓ

A csillagok is így akarták

Rachel Meghan Markle-re már akkor felfigyeltem, amikor Harry herceg még nem jelent meg a színen. A Briliáns elmék című sorozat szereplői közül kiemelkedett a karizmájával, és ellopott minden jelenetet, amelyben játszott. Ezenkívül a nemi egyenlőségért vívott küzdelem elszánt harcosa és kampányarca lett. Ezért egyáltalán nem lepett meg, amikor meghallottam, hogy a királynő unokájával randevúzik. A kapcsolatuk elmélyülése után, önéletrajzíróként épp jókor voltam jó helyen. A feleségem, Caroline, Dél-Kaliforniából származik, és az év egy részét a szülővárosában, Pasadenában töltjük. Véletlenül Meghan Markle is itt él. A volt fiúi, az iskolatársai és a tanárai is mind erről a környékről származnak. A helyi közösség olyan összetartó, hogy egyszer az egyik szomszédunk megállított a ház előtt, és azt javasolta, hogy beszéljek egy helyi boltossal, aki tud nekem mesélni valamit Meghan Markle-ról. A mai fásult és zűrzavaros világban sokakat megérint ez a régimódi történet egy helybéli lányról, aki sokra vitte. Sőt ennél jóval többről van szó, hiszen Meghan Markle történelmet fog írni, amikor 2018. május 19-én a windsori kastély Szent György-kápolnájának az oltára elé vonul.

A Windsor-ház következő nemzedékének legfontosabb esküvőjén Harry herceg szépséges menyasszonya lesz az első kétrasszú, elvált nő, aki az angol királyi család egyik tagjához megy feleségül. Az egybekelésük, amelyet Őfelsége, a királynő is megáld, sokkal befogadóbbnak és életközelibbnek fogja feltüntetni a monarchiát egy állandóan változó világban.

Ha a kórus nem énekel túl hangosan, akkor a szertartás 800 vendége talán hallani fogja, ahogy Windsor hercege forog a sírjában, a windsori kastély közelében lévő Frogmore Királyi Mauzóleumban. Ő 1936-ban lemondott a trónról, hogy feleségül vehessen egy kétszer elvált, amerikai nőt.

VIII. Edward nem tehette királynővé élete szerelmét, mert Wallisnak két élő exférje volt. Wallist csak 1986 áprilisában engedték be a windsori kastélyba, amikor a koporsóját felravatalozták a Szent György-kápolna gyászszertartásán. Az ötvenes években a királynő húga, Margit hercegnő is hasonló döntésre kényszerült, és a kötelességet választotta az elvált szerelme, Peter Townsend kapitány helyett.

Károly herceg és a néhai Diana hercegnő kisebbik fiának az esküvője megmutatja, milyen sokat változott a királyi család – és a brit nép – II. Erzsébet uralkodása alatt. Ez az esemény több szempontból is szimbolikus jelentőséggel bír.

VIII. Edward és Margit hercegnő szerelmi drámája óta a királyi család vonakodva bár, de elfogadta, hogy a válás már nem jelent olyan szégyenfoltot, mint egykoron. De még a nyolcvanas évek elején is elképzelhetetlen lett volna, hogy a feleséget kereső Károly herceg egy amerikai nőt vigyen be a királyi családba. Akkor az volt az elvárás, hogy egy fehér, angolszász, protestáns arisztokrata szüzet találjon.

Meg is találta Lady Diana Spencer bájos személyében. Aztán a tönkrement házasságuk és a csúnya válásuk után a királyi ház idősebb tagjai és rajongói már egy kicsit magukba szálltak, mielőtt megjegyzéseket tettek a család újabb nemzedékének a választottjairól. A leendő király és királyné válása ráadásul nem is volt egyedi eset a királyi családban. A királynő húga, Margit hercegnő, a lánya, Anna hercegnő és az imádott második fia, András herceg is elvált. Mindnyájan kisebb-nagyobb botrányba keveredtek, főleg amikor András Fergie-nek becézett feleségét, York hercegnőjét lencsevégre kapták egy úszómedence partján Dél-Franciaországban, amint az állítólagos pénzügyi tanácsadója a lábujját szopogatja.

Azon már senki sem vonta fel a szemöldökét, hogy Meghan kétévnyi házasság után elvált a producer férjétől, és ezzel nem okozott nagy megbotránkozást a királyi családban. Hiszen a leendő király, Károly herceg is elvált, és 2005 áprilisában egy polgári szertartás keretein belül feleségül vette a szintén elvált szeretőjét, Camilla Parker Bowlest a Szent György-kápolnával szemben lévő Windsor Guildhallban. Mindez nagyon modern. Válások, botrányok és botrányos múltak – a Windsor-ház ma már mindenkit befogad. Ahogy Harry herceg tömören megfogalmazta egy interjúban, amikor bejelentették az eljegyzésüket Meghannel: „A csillagok is így akarták.”

Ezen bizonyára elmélázik majd Harry nagybátyja, András yorki herceg, miközben nézi, ahogy Meghan Markle végigvonul a széksorok között. Mert András herceg számára a csillagok egészen mást szántak. Harmincöt évvel ezelőtt a herceg „vörös rózsával a szájában” végigszaladt a HMS Invincible pallóján, hogy a parton fogadja a szülei, a királynő és Edinburgh hercege üdvözlését.

Akkoriban ő volt a legáhítottabb férjjelölt az egész világon, ráadásul egy igazi háborús hős, aki az életét kockáztatta a falklandi háborúban. A Nagy-Britannia és Argentína között dúló fegyveres konfliktusban több mint kilencszázan meghaltak, és több ezren megsebesültek.

Néhány héttel később, 1982 októberében a herceg titokban elrepült a karib-tengeri Mustique szigetére, ahol a királynő húgának, Margit hercegnőnek volt egy villája, a Les Jolies Eaux. A jelentések szerint András és az amerikai barátnője, Kathleen „Koo” Stark, Will Stark hollywoodi producer lánya „Mr. és Mrs. Cambridge” álnéven szállt fel a gép fedélzetére.

Kathleen 1975-ben érkezett Londonba, és színésznő akart lenni, ezért főszerepet vállalt az Emily című erotikus filmben, amelyet a művész arisztokrata, Pembroke grófja rendezett. Amikor félmeztelen fotók jelentek meg Kooról, valóságos hisztéria tört ki a médiában, sőt még a parlament néhány tagja is felháborodásának adott hangot.

A közös nyaralásuk és Koo filmbéli pajzánkodásai után még egy jó ideig tartott a szerelmi viszonyuk. Kathleen találkozott a királynővel, és Diana hercegnő András tökéletes társának tartotta a nőt. Azt mondta nekem róla: „A kedves Koo imádta Andrást. Nagyon kellemes társaság volt. Gyengéd volt Andráshoz, és gondoskodott róla… minden energiájával rá koncentrált. Nagyon illettek egymáshoz.”

Koo első filmjének a botránya mégis elrontotta a kapcsolatukat. Igazságtalan módon pornószínésznőként emlegették, és ez a bélyeg halálra ítélte a románcát a herceggel. Ha nincs az a filmszerep, Kathleen lehetett volna az első amerikai, aki Wallis Simpson után beházasodik a királyi családba.

Ehhez képest Meghan Markle a szerepeiben kokaint szív, háziasszonyokat tanít a sztriptíz művészetére, és egy raktárban szeretkezik. A hosszú ideig futó Briliáns elmékben többször is félmeztelenül láthattuk. Panaszkodott is, hogy szerinte a forgatókönyvírók szándékosan találnak ki olyan jeleneteket, amelyekben mutogatnia kell a testét.

(Érdekes, hogy Meghan a királyi család kérésére megszüntette a The Tig című életmód-tanácsadó weboldalát, amely intelligens, remek stílusérzékkel írt esszéket tartalmazott, ugyanakkor az interneten továbbra is láthatunk olyan videókat, amelyen nem hercegnőhöz méltóan viselkedik.)

Meghan nem az első kevert fajú nő, aki beházasodik egy európai uralkodói házba (az első hely a panamai születésű Angela Brownt illeti meg, aki ma az apró, de rendkívül gazdag ország, Liechtenstein hercegnője), de ő az első elvált, kétrasszú amerikai, aki a Windsor-házban elfoglalja a helyét.

Meghan saját hazájában a faji kérdések sok vitát gerjesztenek – mivel Amerika történelméhez hozzátartozik a rabszolgaság és a szegregáció –, de a királyi család eddig még nem foglalkozott a faji kapcsolatokkal.

Amikor 2017 novemberében bejelentették az eljegyzést, a moziban éppen a Viktória királynő és Abdul című filmet játszották, ami Viktória királynő és egy indiai szolga, Abdul Karim barátságáról szól. Abdul Karim jelenléte olyan sok ellenségeskedést szított az udvarban, hogy amikor a királynő 1901-ben meghalt, az örököse, VII. Edward király személyesen felügyelte a visszatoloncolását Indiába. Viktória lánya, Beatrice kitörölt minden Karimra tett utalást az anyja terjedelmes naplójában. Carolly Erickson történész így ír erről a Her Little Majesty című könyvében: „Egyszerűen tűrhetetlen volt, hogy egy sötét bőrű indiait majdnem egy szintre emeltek a királynő fehér szolgáival. Botrányosnak tartották, hogy egy asztalnál evett velük, és részt vett a mindennapi életükben.”

Penny Junor szerint a mostani királynő „nem foglalkozik a bőrszínnel”, mégis tény, hogy a palota ezer munkatársának csupán hat százaléka tartozik valamilyen etnikai kisebbséghez, és ebből mindössze harmincan vannak vezető pozícióban. Az etnikai egyenlőtlenség a magas rangú köztisztviselők körében is megtalálható, mostanában mégis arról beszélnek, hogy a királyi család nem elég nyitott a faji kérdésekben.

Meghan nem fél szóba hozni ezt a kérdést, és hamar észre fogja venni, hogy a környezetében alig vannak színes bőrű emberek. Talán ezzel a témával is foglalkozni kezd majd, miután berendezkedik a palotában.

Trevor Phillips, az Esélyegyenlőségi és Emberi Jogi Bizottság volt vezetője szerint nagyon fontos üzenetet küld majd a világ felé, ahogy Meghan saját magát kezeli. „Nagyon fontos, hogy büszkén beszél a saját etnikumáról. A színes bőrű emberek számára ez pozitív, modern hozzáállást jelent, amit csak üdvözölhetünk.”

Meghan személye nem csak Nagy-Britanniában került a faji kérdések középpontjába. A faji háttere Amerikában is megmozgatja a közvéleményt, és az új, kétrasszú királyi családtagot a „Loving- generáció” képviselőjének tartják. Ez a meghatározás a virginiai párról, Richard és Mildred Lovingról kapta a nevét, akiket 1958-ban fajgyalázás bűne miatt bebörtönöztek. A Loving kontra Virginia állam perben a Legfelsőbb Bíróság 1967-ben felmentő ítéletet hozott, de addig néhány államban törvényellenes volt a fajok közötti házasság.

Az 1970-es években körülbelül 65 ezer fekete-fehér házaspár élt az Egyesült Államokban. Az 1980-as években, bő egy évtizeddel a Loving-per ítélete után, ez a szám 120 ezerre duplázódott. Jelentős a növekedés, de ne feledjük, hogy Amerika népessége akkoriban 240 millió volt.

Fehér republikánus apa és fekete demokrata anya gyermekeként Meghan élénk vitákat gerjesztett a kevert fajú személyek helyéről az amerikai társadalomban. Meghannek nemcsak nőként kell definiálnia magát, hanem meg kell találnia a helyét a társadalomban, egy olyan világban, amelyben nem tartják sem fehérnek, sem feketének.

A jövőben a királyi család sokkal kisebb világában is helyet kell találnia magának.

Bár Meghan a saját útját járja, érdemes megjegyezni, hogy a tanárai és az ismerősei ösztönösen megemlítik Lady Dit vele kapcsolatban. Elkerülhetetlen az összehasonlítás Dianával. 2018 februárjában Meghan titkos látogatást tett Kensingtonba, hogy vigasztalja és bátorítsa a grenfelli tűzvész túlélőit. Ez a gesztus óhatatlanul eszünkbe juttatja Dianát, aki rendszeresen látogatta a South Bank-i hajléktalanokat.

Több hasonlóságot is találhatunk kettejük között, ha Meghan sokrétű humanitárius munkájára, a népszerűségére és a személyes varázsára gondolunk. Pedig Meghan egészen más egyéniség. Olyan kiegyensúlyozott és magabiztos, amilyen Diana is szeretett volna lenni, amikor a királyi családba került, de az elején nagyon nehezére esett megfelelnie az új szerepének. Meghan készen áll a rivaldafényre, és nem fél a nyilvánosságtól.

Jóval Harry herceg felbukkanása előtt, Meghan középiskolája, a Los Angeles-i Immaculate Heart azzal ösztönzi a lánytanulóit, hogy rendszeresen levetíti a volt diákjuk 2015-ös beszédét, amit az ENSZ Női Konferenciáján tartott a nemek egyenlőségéről.

Azt mondják, hogy ha valaki eredményes kongresszusi tag, képviselő – vagy elnök – akar lenni, akkor jó, ha a politikai életen kívül is van sikeres karrierje. Így nem találja majd olyan félelmetesnek a helyzetet, amikor besétál a Kongresszusba vagy a Fehér Házba. Meghannek nincs mitől félnie. Felkészülten érkezett a palota kapujához: sikeres színésznő, népszerű blogger és elismert humanitárius.

Rabszolgák és királyok, szolgák és harcosok vére csörgedezik az ereiben. Nagy utat tett meg, és hol máshol kezdődhetett volna ez a figyelemre méltó utazás, mint az álmok városában, Los Angelesben.

1.

A BÖLCSESSÉG NYOMÁBAN

Rachael Meghan Markle-t hosszú éveken át nyugtalanította a kérdés: honnan származik a családom, mi az én történetem? A szerettei által „Bimbónak” és „Virágnak” becézett Meghannek nem volt könnyű megtalálni a választ ezekre a kérdésekre. Tovább bonyolította a helyzetet, hogy az anyja, Doria Ragland, Los Angeles-i afroamerikai volt, az apja, Thomas Wayne Markle pedig fehér pennsylvaniai. Úgy érezte, hogy mind a fekete, mind a fehér világban meg kell találnia a helyét, és rá kell jönnie, hová tartozik. Amerikában a bőrszín még ma is meghatározza az egyén helyét és pozícióját a társadalomban, és Meghant a világos bőrszíne miatt mindig „fehérebbnek” tartották az unokatestvéreinél. A kettős helyzete rugalmassá tette, és kialakította benne azt a képességet, hogy a világot több nézőpontból lássa.

Tátott szájjal hallgatta Joseph bácsikája elbeszélését arról, hogy a Ragland család egy kölcsönkapott autóban átszelte az országot az ohiobeli Clevelandtől Los Angelesig, amikor az anyja, Doria még karon ülő csecsemő volt. A kaland sötét fordulatot vett, amikor egy isten háta mögötti texasi faluban akarták meghúzni magukat a hóvihar elől. Szállást kerestek éjszakára, de hamar rádöbbentek, hogy nincs helyük a maradi helybéliek között. Egy férfi a kavargó hóra mutatott, és rájuk förmedt: „Arra van az országút. Menjetek el! Itt nem szívesen látunk titeket.”

Lehet, hogy ez csak egy családi legenda, hiszen a Clevelandből Los Angelesbe vezető út nem érinti Texas államot, de Meghan nagybátyja számára, aki akkoriban hét- vagy nyolcéves lehetett, ez jelentette az első találkozást a rasszizmussal. Azt is mesélte, hogyha megálltak ebédelni, többször rájuk szóltak, hogy a „színesek” csak a hátsó ajtón mehetnek be az étterembe. Meghan hamar megtanulta, hogy az anyja családjának a története a kizsákmányolásról, a diszkriminációról és az igazságtalanságról szól. Néha a saját bőrén is megtapasztalta, mit jelent ez pontosan. Például emlékszik arra, hogy lángolni kezdett az arca, amikor valaki a nigger szót használta az anyjára, mert nem állt ki elég gyorsan a parkolóból. Az ősei, a Georgia állam pamutültetvényein dolgozó rabszolgák, napi szinten hallhatták ezt a becsmérlő kifejezést.

Nem csoda, ha Meghant összezavarta a családfája, hiszen az anyai ágán nehéz lenyomozni a családja történetét. A déli államokban a rabszolga-felszabadítás előtti időkből kevés adat maradt fent a feketék életéről. Alig voltak írásos feljegyzések, és a legtöbb információ szájhagyomány útján öröklődött az egyik generációról a másikra. Annyit viszont tudunk, hogy a család hosszú éveken át egy William Ragland nevű metodista férfi tulajdonában volt, akinek az ősei Cornwallból, Anglia délnyugati részéből származtak, mielőtt Virginiába, később pedig Észak-Karolinába költöztek.

Ragland Észak-Karolinában, Chatham megyében élt a rabszolgáival, majd a Georgia államban lévő kisvárosba, Jonesboróba ment, ahol a hatóságok lottón sorsolták ki a földeket, hogy támogassák a betelepülést. A rabszolgáknak általában csak a gazdájuktól kapott keresztnevük volt, de időnként felvették a gazdájuk családnevét is. A kevés hozzáférhető feljegyzés szerint az első „fekete Ragland”, vagyis Meghan első, hivatalosan dokumentált Ragland nevű őse Jonesboróban született, 1830-ban. Ő volt Richard Ragland, aki egy Mary nevű nőt vett feleségül. Az életének nagy része rabszolgaságban telt, de legalább az 1848-ban született fia, Stephen, megélte a felszabadítást, miután 1865-ben az Abraham Lincoln által vezetett unionista, rabszolgaság-ellenes államok győzelmet arattak a rabszolgatartó konföderációs államok felett. A massachusettsi Elizabeth Banas genealógus olyan feljegyzéseket talált, amelyek szerint a háború után Stephen Ragland részes arató lett. Ez valójában nem sokban különbözött a rabszolgaságtól, mert a learatott termés jelentős hányadát a föld fehér bérbeadója zsebelte be bérleti díj és egyéb kötelezettségek címén, örökös adósságba taszítva a Stephen Raglandhoz hasonló részes aratókat.

A rabszolgákat a háború végeztével, 1865 júniusában felszabadították ugyan, de legtöbben csak az 1870-es népszámláláskor kérelmezhettek nevet maguknak. Stephen Ragland megtartotta a volt gazdája vezetéknevét és a tőle kapott keresztnevét. Nem olyan romantikus név, mint a Wisdom (Bölcsesség), amit Meghan tudomása szerint választott az ük-üknagyapja, amikor lehetősége nyílt új életet kezdeni. Az Elle magazinnak ezt írta 2015 júliusában: „Talán az ük-üknagyapám választása köt legszorosabban a családfámhoz, és abban hasonlítok leginkább az őseimre, ami őt vezette egy új élet kezdetén. Amikor lehetősége nyílt az újrakezdésre, az ük-üknagyapám a Wisdom vezetéknevet választotta magának.”

A család történetét tanulmányozó genealógusok és családfakutatók szerint a feljegyzések, bár vázlatosak és néha ellentmondásosak, mégis arról árulkodnak, hogy az ük-üknagyapa megtartotta az eredeti nevét. Azt is kimutatták, hogy az első feleségét Ellen Lemensnek hívták, 1869. augusztus 18-án házasodtak össze, és négy gyermekük született: Ann (akit Texasnak is neveztek), Dora, Henry és Jeremiah, aki 1881-ben vagy 1882-ben született, és ő lett Meghan üknagyapja. A népszámlálási és adózási adatok szerint úgy tűnik, hogy Stephen és Ellen továbbra is Jonesboro környékén élt, a Ragland-ültetvényen, ahol korábban rabszolgák voltak. Sőt amikor Lemuel Ragland 1870. május 19-én meghalt, az összeírás adatai azt mutatják, hogy Stephen Ragland Lemuel özvegyének, az akkor hatvanéves Marynek dolgozott. A környéken élő egyéb családtagok valószínűleg ugyanabban a nagy ültetvényházban vagy durván ácsolt kisebb barakkokban lakhattak Vinny és Willy Raglanddal, valamint Charles, Jack, Jerry, Mariah és Catherine Lemensszel együtt.

Jonesboróból – az amerikai polgárháborúról szóló híres regény, az Elfújta a szél helyszínéről – a család a közeli Henry megyébe, a gazdag termőföldjéről és első osztályú pamutjáról ismert mezőgazdasági vidékre költözött. Stephen és fiai, Henry és Jeremiah, részes aratóként vagy napszámosként dolgoztak a földeken. Ám a kiváló minőségű pamuton kívül Henry megyének volt egy sötét nevezetessége is: 1866 tavaszán itt alakult meg a hírhedt Ku-Klux- Klan. A KKK első környékbeli akciója egy Dave Fargason nevű volt rabszolga meglincselése volt a fekete gyerekek iskoláztatása körül kirobbant helyi konfliktus kapcsán. Stephen fia, Henry Ragland is összetűzésbe került egy fegyveres fehér férfiakból álló bandával, de sikerült megmenekülnie. A helyi történész, R. H. Hankinson megjegyzi, hogy a KKK-t később felszámolták a környéken – bár a fenyegető erőszak továbbra is megmaradt.

A fenyegetettség és a mélyszegénység miatt sokan északra vagy nyugatra vándoroltak a jobb élet reményében. Néhány évvel a századforduló után Stephen Ragland lánya, Ann, és a férje, Cosby Smith, akivel 1892-ben házasodtak össze, a hat gyerekükkel együtt nekivágott a háromezer mérföldes útnak, hogy új életet kezdjen Los Angelesben, azokban az időkben, amikor az olaj meg a narancs fontosabb volt a város gazdasága számára, mint a filmkészítés.

Az elhatározásuk költözésre inspirálta Stephen legfiatalabb gyermekét, Jeremiah-t, és a feleségét, Claudie Ritchie-t, Mattie Turnipseed lányát, hogy a gyerekeikkel együtt ők is elhagyják Georgiát. 1910 körül, Claudie huszonöt éves korában elindultak a tennesseebeli Chattanoogába, remélve, hogy ott egy emberibb életet tudnak kialakítani maguknak.

Valószínű, hogy Ann és Jeremiah nem látta többé Stephen Raglandot, pedig az apjuk viszonylag szép kort, hetvennyolc évet élt meg, és 1926. október 31-én hunyt el Paulding megyében, Georgiában.

Addigra Jeremiah és Claudie már öt gyermeket nevelt, és egy meghalt a szüléskor. Claudie a népszámlálás szerint „mulatt”, vagyis „kevert fajú” volt, és takarítóként dolgozott a Miller Bros áruházban. A férje, Jeremiah alkalmi munkákat vállalt. Hol egy borbélyüzletben dolgozott, hol egy ivóban volt kisegítő, mielőtt szabóként saját vállalkozást indított. Akkoriban a feketéket eltiltották a jól fizető állásoktól, és hitelt sem vehettek fel. Az egyéni vállalkozás volt az érvényesülés egyetlen útja.

A család asszonyai nemcsak gyerekeket neveltek, hanem kihasználták az egyre bővülő lehetőségeket, és többre törekedtek. Jeremiah lánya, Meghan dédnénikéje, Dora volt az első Ragland, aki főiskolára ment, és tanár lett. A húga, Lillie még őt is túlszárnyalta, mert előbb a Kaliforniai Egyetemen tanult, majd ingatlanügynökké képezte magát, és saját céget alapított Los Angelesben. Olyan sikeres volt, hogy az afroamerikai Ki kicsodá?-ba is bekerült.

A fivéreik nem vitték ilyen sokra. Az egyik pincérként dolgozott, míg Meghan dédnagyapja, Steve egy ruhatisztítóban talált vasalói állást Chattanooga belvárosában. Meghan nagybátyja, Joseph így nyilatkozott erről: „A családunkban kulturális szempontból nem voltak férfi példaképek.” Steve Lois Russelt, egy hotelportás tizennégy vagy tizenöt éves lányát vette feleségül. Az 1930-as összeíráskor a párról az a feljegyzés született, hogy a csecsemőkorú fiukkal, Alvin Azellel (Meghan későbbi nagyapjával), valamint Lois apjával, James Russellel és néhány unokahúggal meg albérlővel éltek egy fedél alatt.

Amikor Alvin elég idős lett, elindult az ohiobeli Clevelandbe munkát keresni. Ott találkozott Jeanette Johnsonnal, akinek az apja londiner és liftkezelő volt az ötcsillagos St. Regis Hotelben. Korábban, nem sokkal a második világháború befejezése után Johnson a profi görkorcsolyás Joseph Johnson felesége lett, akitől két gyereke született, az ifjabb Joseph és a lányuk, Saundra. Johnson városról városra utazva villogtatta a görkorcsolyás képességeit, majd egy idő után örökre kikorcsolyázott a felesége életéből, így Jeanette-nek egyedül kellett tovább nevelnie a gyerekeit. Ekkor jelent meg a színen a megnyerő modorú, jóvágású Alvin Ragland, és megdobogtatta Jeanette szívét.

Összeházasodtak, és Clevelandbe, egy háromszintes épület alagsori lakásába költöztek. Első gyerekük, Doria, Meghan anyja, 1956 szeptemberében született, és néhány hónappal később Alvin családja nekivágott annak a híres, hosszú útnak, hogy Los Angelesben kezdjen új életet, ahol a Ragland rokonok már korábban leletelepedtek. Alvin egy darabig Lillie nénikéjénél dolgozott az ingatlanszakmában, majd Los Angeles belvárosában megnyitotta a saját régiségkereskedését. Azonban addigra már vége lett a házasságának, és Jeanette újra magára maradt egy kisbabával. Alvin 1983. május 6-án másodszor is megnősült. Egy Ava Burrows nevű tanárnőt vett feleségül, aki nemsokára életet adott az egyetlen fiuknak.

Ekkor Doria Ragland már önálló, felnőtt, kétgyerekes nő volt. Két évvel korábban, 1981. augusztus 4-én, a Los Angeles-i West Bank kórházban, hajnali négy óra negyvenhat perckor megszületett a lánya, Rachel Meghan Markle. Meghan érkezése örökre megváltoztatta a család történetét.

A tűző napon robotoló gyapotszedő rabszolgáktól hosszú út vezetett a fiatal nőig, aki a kamerák kereszttüzében fog hitvesi fogadalmat tenni egy királyi hercegnek. Ez egy egészen különleges történet a társadalmi felemelkedésről. És milyen érdekes párhuzamokat von a nem is olyan távoli múlt eseményeivel. A legutolsó amerikai, aki a királyi család egyik tagjával házasságra lépett, a baltimore-i Marylandből származó Wallis Warfield Simpson volt. Wallis kétszer elvált, és mindkét exférje életben volt, VIII. Edward mégis ragaszkodott az egybekelésükhöz. Nem érdekelte az egyház, a kormány és a királyi család tagjainak felháborodása, akik mind ellenezték, hogy egy elvált nő legyen a király hitvese. Edward inkább lemondott a trónról, és 1937 júniusában, egy franciaországi kastélyban, szerény szertartás keretein belül feleségül vette Wallist. Az esetet az évszázad tündérmeséjének nevezték, amelyben egy király mindent felad a szeretett nőért.

Aztán eltelt nyolcvan év. Windsor hercege és hercegnője (mert Edward és Wallis végül ezt a címet kapta a trónról való lemondás után) bizonyára örülne, ha látná, hogy a Windsor-ház végre elfogadja a válást, de valószínűleg még ők is megdöbbennének, ha megtudnák, hogy Harry herceg menyasszonya egy „kétrasszú” nő. Annál is inkább, mert Wallis családja gyakorlatilag a rabszolgamunkának köszönheti a vagyonát.

A Warfield család tagjai a jóindulatú és felvilágosult rabszolgatartók szerepében tetszelegtek, sőt Wallis harmadik unokatestvére, Edwin Warfield, akit 1903-ban Maryland negyvenötödik kormányzójának választottak meg, több beszédet is mondott a „Rabszolgaság, ahogy én ismertem” címmel. Azonban Edwin toleranciája csak idáig terjedt. A kormányzói választási hadjáratban már a fehér felsőbbrendűség mellett állt ki, és úgy vélte, hogy a tanulatlan feketéktől meg kell tagadni a felszabadítás jogát.

Wallis viszonylagos szegénységben nőtt fel (az anyjával ők voltak a szegény rokonok a vagyonos Warfield családban), mégis volt fekete dadája, inasa és szolgálólánya. Ezek az emberek az élete részei voltak, de csak az alagsorban élő szolgákként tekintett rájuk, és sosem került közelebbi kapcsolatba velük. Egyszer megjegyezte, hogy akkor rázott kezet először egy nem fehér emberrel, amikor a férje, Edward a második világháború alatt Bahama kormányzója lett, és üdvözölték a tömeget Nassauban. Színes bőrű emberek egyáltalán nem szerepeltek Wallis vagy a férje életében, legfeljebb akkor, amikor egy itallal teli tálcát nyújtottak feléjük. Wallis olyan társadalmi osztályból, történelmi korszakból és földrajzi helyről származott, ahol és amikor az ismerőseivel együtt ő is rasszista volt, még ha erről nem is tudott. A leveleiben meg a társalgásaiban minden erkölcsi gátlás nélkül használta a néger szót, és egyéb megvető kifejezéseket. Amikor Wallis 1896-ban megszületett, Meghan egyik távoli őse, Stephen Ragland, a részes aratók nyomorúságos életét élte. Akkoriban senki sem gondolta volna, hogy egy kétrasszú nő fog állni az angol királyi herceg oldalán, a Szent György-kápolna oltára előtt, amely már számos királyi esküvőt látott, többek között VII. Edward királynak, valamint nemrégiben a királynő harmadik fiának, Edward hercegnek a menyegzőjét.

De nem Meghan lesz az első, aki korábban elképzelhetetlen módon bekerül a királyi családba. 2004-ben egy királyi herceg lánya, Lady Davina Windsor a Kensington-palotában szűk körben megtartott esküvőn hozzáment egy maori származású, új-zélandi birkanyíróhoz és szörföshöz, Garry „Gazza” Lewishoz, akinek már volt egy fia. Lady Davina a huszonkilencedik a trónöröklési sorrendben, és a férjével együtt meghívót kaptak Vilmos herceg és Kate Middleton esküvőjére. Minden jel szerint Harry és Meghan menyegzőjén is ott lesznek. A királyi család tagjainak a szeme sem rebbent, amikor Gloucester hercegének és hercegnőjének a lánya frigyre lépett Új-Zéland második legnagyobb etnikai csoportjának az egyik képviselőjével, és ezáltal a két vérvonal egyesült. Persze a brit arisztokráciában nem mindenki ilyen elfogadó. Amikor 2013-ban a gyönyörű Emma McQuiston, egy nigériai olajmágnás kétrasszú lánya hozzáment Weymouth vikomtjához, a híres Longleat- birtok örököséhez, a vikomt anyjának ez volt a reakciója: „Biztos vagy benne, hogy ezt akarod művelni egy 400 éves örökséggel?”

Egyébként Meghan nem is olyan kívülálló, mint gondolnánk, és az európai vérvonala 400 évnél sokkal régebbre nyúlik vissza.

Meghannel kapcsolatban többnyire a rabszolga őseiről esik szó, akik kemény munkával boldogultak egy könyörtelen és ellenséges világban. Azt már kevesebben tudják, hogy Meghan az apja ágán Skócia, Anglia és más országok királyi családjaival áll kapcsolatban. Egyszer ezt írta: „A kétrasszú örökségem egy elmosódott vonalat fest a családfámra, ami egyszerre döbbenetes és lenyűgöző.” Akkor még nem tudta, hogy nemcsak rabszolgák, hanem királyok és királynők vére is csörgedezik az ereiben.

Először is, vissza lehet nyomozni az egyenes ági leszármazottsági vonalat huszonöt generáción át egészen I. Róbert királyig, aki talán a legszínesebb személyiség volt a skót uralkodók között. „Róbert, a Bruce”, ahogy a kortársai nevezték, legendás harcos volt. Egyszer egy barlangban rejtőzött az angolok elől, és észrevett egy hálóját szövő pókot. A pók többször is sikertelenül próbált fellendülni egy különösen hosszú fonalon, hogy befejezhesse a hálót. Ez Bruce-t a saját kudarcaira emlékeztette a csatamezőn. Adott a póknak még egy utolsó lehetőséget. Megfogadta, hogyha sikerrel jár, akkor ő is vívni fog még egy utolsó csatát, hogy felszabadítsa az országát.

A pók győzedelmeskedett, akárcsak Róbert, a Bruce, aki legyőzte az angolokat a véres bannockburni csatában, 1314-ben. A Bruce az 1329-ben bekövetkezett haláláig a trónon maradt, és mind a mai napig a legsikeresebb, legnépszerűbb skót királynak tartják.

Meghan az apja ágán, a Markle család révén került kapcsolatba a régen élt uralkodókkal. A történet később úgy folytatódott, mint sok más családé: az Óvilágban gyökerező ősök az Újvilágba hajóztak egy jobb élet reményében.

A német és holland felmenőkkel rendelkező Markle család generációkon át Pennsylvaniában élt. A tagjai földművesként, mészégetőként, ácsként, bányászként és katonaként dolgoztak, illetve Meghan dédapja, az óriás termetű Isaac „Ike” Markle tűzoltóként szolgált a Pennsylvaniai Vasúttársaságnál. Ike fia, Gordon Arnold, Meghan nagyapja saját benzinkutat üzemeltetett, majd egy cipőgyárban, később a newporti postahivatalban dolgozott. 1941 márciusában, néhány hónappal azelőtt, hogy Amerika belépett a második világháborúba, feleségül vette a New Hampshire-i Doris Mary Rita Sanderst.

Meghan nagymamájának a vérvonala kapcsolódik egyenes ágon a skót királyokhoz, illetve más európai uralkodókhoz. Meghan kék vére az egyik őse, Roger Shaw révén került Amerikába. Shaw egy londoni hajós és borkereskedő fia volt, és 1637 körül a nyugat-angliai Plymouthból üzleti ügyben Massachusettsbe hajózott.

Sok más fiatalemberhez hasonlóan, Roger Shaw is az ígéret és a lehetőségek földjének látta Amerikát. Az apja befolyásának köszönhetően a hatóságok engedélyt adtak neki, hogy „bort és mindenféle erős szeszt áruljon a keresztényeknek és az indiánoknak, a saját belátása szerint, igaz és sürgős alkalmakra, de másképpen nem”. Idővel köztiszteletben álló földbirtokos, farmer és a helyi közösség elismert tagja lett belőle.

Shaw észak-angliai, Yorkshire-ből származó családjában fedezhetjük fel a királyi kapcsolatot. A család tagjai tiszteletre méltó földbirtokosok voltak, és egy házasság hozta létre ezt a vérvonalat. 1490-ben James Shaw feleségül vette Christina Bruce-t, aki Sir David Bruce-nak, Clackmannan hatodik bárójának, Róbert, a Bruce egyenes ági leszármazottjának az örökösnője volt.

Tovább böngészve a generációk történetét, egy újabb érdekes kapcsolatot találunk Doris Mary Rita Sanders és az angol királyi család között: az egyik elődje, Mary Bird szerepel a Windsor-kastély háztartási feljegyzéseiben 1856-ban. Valószínűleg szolgálólányként dolgozott ott. Van némi elégtétel abban, hogy az egykori Hamupipőke kései leszármazottja feleségül fog menni a saját hercegéhez.

De nem ez az egyetlen királyi és angol kapcsolat Meghan családfáján. Meghan egyik őse, egy Christopher Hussey nevű angol bevándorló Nantucket szigetén élt, nem messze Massachusetts partjaitól, akárcsak William Skipper tiszteletes, aki 1639-ben szállt partra Új-Angliában. Skipper tiszteletes vérvonala különösen figyelemreméltó. A bostoni genealógus, Gary Boyd Roberts szerint a tiszteletes felmenői és a későbbi kapcsolódásuk a Markle családhoz megerősítik, hogy Meghan a középkori III. Edward király huszonnegyedik leszármazottja. A Windsor-kastélyban született III. Edward ötven évig, az 1377-ben bekövetkezett haláláig uralkodott Angliában.

Ráadásul Roberts szerint Meghan távoli rokonságban áll a legtöbb európai királyi családdal, egy angol rokona, bizonyos Margaret Kerdeston révén, aki a tizenötödik században élt, és az apai nagyanyja volt Candale-i Annának, Magyarország és Bohémia királynéjának. Vannak más, még érintőlegesebb királyi kapcsolatok is. Skipper ősei, Sir Philip Wentworth és Mary Clifford távoli vérrokonságban állnak a néhai walesi hercegnővel, Lady Dianával és az anyakirálynéval. Roberts megállapította, hogy a királyi házak közötti házasságok eredményeként Harry herceg több mint 240 ágon keresztül Margaret Kerdeston leszármazottja, és így tulajdonképpen a menyasszonyának nagyon távoli unokatestvére.

Gary Boyd Roberts így beszélt Meghanről: „A családfája az amerikai és angol történelem legnagyobb részének tükörképe.”

Persze sok európai ősökkel rendelkező ember elmondhatja magáról, hogy régi uralkodókkal áll távoli rokonságban, de Meghan esetében ezek a származási kapcsolatok új jelentőséget nyernek. A kevert európai és afroamerikai öröksége már fiatalabb korában is arra emlékeztette, hogy más, mint a többiek. Később megtanulta értékelni és magáévá tenni ezt a különbséget.

2.

A MARKLE-OK GYEREKKORA

A Markle gyerekek élete olyan volt az 1950-es években, mint egy fejezet a Tom Sawyer kalandjaiból. Az ifjú Tom Markle, Meghan apja meg a két bátyja, Mick és Fred idilli gyerekkort élhetett meg a pennsylvaniai kisvárosban, Newportban, ahol egy szerény külsejű, deszkával borított házban éltek. A fiúk kötélből font liánokon hintáztak az út végén lévő erdőben, horgásztak a Juniata folyóban, nyáron szedret szedtek az anyjukkal, Dorisszal, és finom pitét meg lekvárt készítettek a zsákmányból. Tinédzserkorában Tom azzal keresett némi zsebpénzt, hogy bábukat állított a helyi bowlingklubban. Máskor bement az apja munkahelyére, a postahivatalba, és a fekete-fehér tévékészüléken nézte a kedvenc csapata hazafutásait.

Mire elvégezte a newporti középiskolát, a bátyja, Mick már a légierőnél szolgált, ahol telekommunikációval foglalkozott, és egyesek szerint később beszervezte a CIA. A másik fivér, Fred délre utazott, vallásos lett, és a floridai Sanfordban székelő Amerikai Keleti Ortodox Katolikus Egyház püspöke lett, Dismas püspök néven.

Tom másféle jövőt képzelt el magának. Az iskola elvégzése után elhagyta Newportot, és a Pennsylvania északkeleti részén lévő hegyvidéki üdülőhelyre, Poconosba utazott. Ott egy helyi színházban dolgozva kitanulta a színházi technikus szakmát. Egyre nagyobb tapasztalatra tett szert, és szépen haladt előre a szakmai ranglétrán. Aztán Chicagóba utazott, mert világosítói állást kapott a PBS közszolgálati televízió helyi csatornájánál, a WTTW-nél. Ezzel egy időben a Harper Playhouse-nál is dolgozott, ahol az új tulajdonosok, Bruce és Judith Sagan egy pezsgő kulturális központot akartak kialakítani a chicagói Hyde Parkban, egy bizonyos Barack Obama hazájában. Tom hamarosan a színház fővilágosítója lett. Közreműködött a vegyes fogadtatású Hair című musicalben, különféle táncelőadásokban, klasszikus orosz drámákban, valamint dzsessz- és kamarazenei koncertekben.

Tom keményen dolgozott, és keményen játszott. Szabad idejében a diáktársaival szórakozott a jó hírű magániskola, a Chicagói Egyetem klubjában. 1963-ban a campus területén lévő International House egyik buliján az akkor tizenkilenc éves Tom megismerkedett a tizennyolc éves Roslyn Loveless nevű diáklánnyal, aki az iskola mellett titkárnőként dolgozott az Amtrak vasúti személyszállító társaság helyi irodájában. Mindketten magasra nőttek – Roslyn 175, Tom 193 centiméter volt –, és vörös hajkoronával dicsekedhettek, talán ezért vonzódtak egymáshoz az első pillanattól kezdve. Roslynt szórakoztatta Tom fanyar humora és „könnyed stílusa”. A következő évben összeházasodtak. 1964 novemberében megszületett a lányuk, Yvonne, két évvel később pedig a fiuk, az ifjabb Tom. A házasságuk korai éveiben igazi mókuskerék volt az életük. Tom sokszor tizennyolc órát dolgozott naponta, Roslynnak pedig két titkárnői állása is volt, miközben két gyereket nevelt. Nehéz volt a családot összeegyeztetni a munkával, de Roslyn anyja, Dorothy segített, amikor csak tudott.

A sok nehézség ellenére nagy társasági életet éltek, rengeteg barátjuk volt, és Tomot mindenki szerette a különleges humorérzéke miatt. Roslyn elbeszélése szerint egyszer egy görög étteremben eljátszotta, mintha lenne egy Stanley nevű papagája, és sorban odaadta a képzeletbeli madarat az asztalnál ülőknek, aztán a lelkére kötötte a pincérnőnek, hogy nem szolgálhatja ki. „Nagyon vicces volt” – meséli Roslyn. Amikor Yvonne és a kis Tom tejfogai potyogni kezdtek, az apjuk hosszú leveleket küldött nekik két fogtündér, Hector és Ethel nevében, akik meséltek az életükről, és elmagyarázták, mi fog történni a fogaikkal. A gyerekek legnagyobb örömére időnként magával vitte őket a munkahelyére, például a rendkívül népszerű Sesame Street című bábelőadásra, amelynek ő volt a világosítója. Az ifjabb Tomnak sok kedves emléke maradt az apjáról. Elmentek Wrigley Fieldbe, és megnézték a Chicago Cups baseballcsapatát. Vezethette az apja kocsiját a WTTW parkolójában. Az apja felvitte a világítóberendezések állványzatára. Megmutatta neki a szárazjeget a színpadon.

Az ő szemében az idősebb Tom igazi mókás apa volt, egy olyan apa, aki mindig jó dolgokat talált ki, és megnevettette – amikor vele volt. Sajnos ez ritkán fordult elő, és az izgalmas gyerekkori élmények nem tudták kárpótolni az apja hiányát. Az idősebb Tomot nagyon lekötötte a munkája, és az eredmények nem is maradtak el: Emmy-nevezések és nagy összegű fizetési csekkek jutalmazták a szorgalmát. De a szakmai sikerekért a házasságával kellett fizetnie. A rengeteg, munkával töltött este, a sok bulizás a stáb tagjaival, az örökös elfoglaltság és az állandó kimerültség meghozta a negatív eredményét. Ifjabb Tom kora gyerekkorától kezdve fültanúja volt a hangos veszekedéseknek, az ajtócsapkodásoknak és a haragos szóváltásoknak. Az 1970-es évek elején, amikor a gyerekek még általános iskolába jártak, a házaspár úgy döntött, hogy különválnak az útjaik.

Tom egy ideig Chicagóban élt, és hétvégén nála voltak a gyerekek. De ez nem sokáig tartott. Volt egy álma, és ez az álom Hollywood volt. 1975-ben, nem sokkal a válásuk előtt, Tom elhagyta a külön élő feleségét meg a gyerekeit, és új életet kezdett a nyugati parton. A gyerekek évekig nem látták az apjukat.

A bátyja unszolására, aki akkoriban Új-Mexikóban élt, Roslyn Albuquerque-ba utazott a gyerekekkel, hogy új életet kezdjen. Egy darabig boldogan éltek ott. Richard bácsit Tom nem tartotta az apjának, de ő legalább mellette volt. Egy parkolóban megtanította vezetni a Volkswagen bogarát, és megmutatta neki, hogyan kell lőni. Ráadásul Richard és Roslyn jól kijött egymással. A gyerekeknek életükben először nem kellett elviselni egy feszültségekkel teli otthon nyomasztó hangulatát.

De nem volt minden fenékig tejfel. Mivel Tom volt az egyetlen vörös hajú gyerek az iskolában, az új osztálytársai sokat csúfolták. Ellopták az ebédpénzét, sőt meg is verték. Utált iskolába járni, és sokszor fekete monoklival érkezett haza. És a legrosszabb csak ezután következett. Egy este az anyjával meg az anyja új barátjával, egy Patrick nevű harcművésszel, moziba mentek megnézni a Smokey és a bandita című filmet. Arra értek haza, hogy betörők vannak a házukban. Patrick a tolvajokra támadt, mire az egyikük két lövést adott le rá, egyet a hasába és egyet az arcába. A golyó Tom mellett süvített el. Patrick túlélte a támadást, de Tomot sokkolta az eset.

Az iskolatársai erőszakossága és a betörés miatt Tom úgy döntött, hogy az apjával fog élni, aki ekkor a dél-kaliforniai tengerparti városban, Santa Monicában élvezte az életet. Épp időben érkezett, hogy beiratkozzon a helyi középiskolába.

Bár még mindig bálványozta az apját, az új életében megint akadt egy kis kellemetlenség: a nővére, Yvonne. Ő már néhány évvel korábban, tizennégy évesen Santa Monicába költözött. Mindig nagy volt köztük a rivalizálás.

Santa Monicából mindhárman a Woodland Hills-i country klub közelében lévő Providencia Streetre költöztek egy nagy lakásba, és Tom azonnal lestoppolta a földszinti helyiséget, hogy az lesz a szobája. Nagyon örült, amikor az egyik barátjától vett egy hatalmas vízágyat. Az öröme azonban hamar elpárolgott, amikor a házhoz szállítás után ráült az ágyra, és mindene vizes lett. Megvizsgálta az ágyat, és észrevette, hogy több helyen ki van lyukasztva. Rögtön sejtette, ki lehet a bűnös. Yvonne nem is tagadott, de azzal érvelt, hogy bosszúból tette, mert magának szerette volna a szobát. Ez az incidens bepillantást nyújt a két testvér között dúló háborúba. Tom így mesélt nekem erről: „Ha Yvonne nem kapta meg, amit akart, akkor elviselhetetlen tudott lenni.”

Ekkor jelent meg a színen Doria Ragland, az apró termetű, érző szívű, barna szemű, vidám afroamerikai nő, aki az apjukból egy érzelgős kamasz fiút csinált. Már mielőtt hazahozta, a gyerekek észrevették a változást rajta. Nyugodtabb volt, gyakrabban lemondott munkákat, és sokkal vidámabb, könnyedebb lett. Egyszóval boldog volt. A pár az ABC televízió General Hospital című sorozatának forgatásán találkozott, ahol Doria sminkesként dolgozott, Tom pedig a film fővilágosítója volt. A húsz év korkülönbség ellenére – Doria korban közelebb állt Yvonne-hoz, mint a barátjához – hamar egymásba habarodtak.

Doria a Fairfax Középiskolában érettségizett, és a tanulmányait hátrányosan befolyásolta az 1971-es San Fernandó-i földrengés. A természeti katasztrófa elpusztította a közeli Los Angeles-i középiskolát, ezért a Fairfaxben megduplázódott a diákok száma. Doria reggel héttől tizenkettőig tanult, majd délután a Los Angeles-i diákok foglalták el az osztálytermeket. A nehézségek ellenére Doria tagja volt az Apex klubnak, a kitűnő tanulmányi eredményű diákok csoportjának. Miután a Fairfaxben végzett, ékszereket árult, kisegített Alvin régiségkereskedésében, és a vasárnapi bolhapiac egyik standján is árult. Utazási ügynökként is dolgozott, hogy kedvezményes áru repülőgépjegyeket szerezhessen, és olcsón bejárhassa a világot.