A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Cormac McCarthy: The Crossing

Vintage Books, Random House, 1994

Fordította

Totth Benedek

Copyright © 1994 Cormac McCarthy

Hungarian translation © 2012, 2022 Totth Benedek;

2012, 2022 Dragomán György

Magyar kiadás © 2022 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Váradi Zsolt

Második, javított kiadás

ISBN 978-963-676-984-0

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Greskovits Endre

A szöveget gondozta Török Tünde

Szerzőfotó Derek Shapton

Műszaki szerkesztő Kállai Dávid

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

I

Amikor Grant megyéből délre jöttek Boyd még kisgyerek volt és az akkoriban alapított megye amely a Hidalgo nevet kapta alig volt idősebb nála. Lánytestvére csontjai és anyai nagyanyjának csontjai ott feküdtek a földben ahonnan elvándoroltak. Az új vidék gazdag volt és vad. Mexikóig el lehetett lovagolni anélkül hogy kerítésbe ütközzön az ember. Maga elé ültette Boydot a nyeregbe és spanyolul meg angolul is megnevezte a táj részeit és a madarakat és a vadállatokat. A konyha melletti szoba lett az övék az új házban és amikor éjszakánként álmatlanul feküdt az öccse szuszogását hallgatta a sötétben és amíg a másik aludt ő fojtott hangon suttogta el neki a terveit és hogy milyen életük lesz.

Az első télen egy éjjel farkasüvöltésre ébredt, a háztól nyugatra fekvő alacsony dombok között jártak, és tudta hogy hamarosan kirontanak majd a holdsütötte síkságra hogy a friss hóban űzzék az antilopokat. Levette a nadrágját az ágytámláról és fogta az ingét meg a bélelt vászonkabátját és kiszedte a csizmáját az ágy alól és kiosont a konyhába hogy felöltözzön a sötétben az alig meleg tűzhely mellett és a csizmáját az ablakon beszüremlő holdfénybe tartotta hogy megnézze melyik a jobb és melyik a bal és felhúzta és a konyhaajtóhoz ment és kilépett és becsukta maga mögött az ajtót.

Ahogy elment az istálló mellett a lovak halkan panaszosan odahorkantottak neki a hidegben. Ropogott a hó a csizmája alatt és gomolygott a lehelete a kékes derengésben. Egy óra múlva ott kuporgott a hóban a kiszáradt patakmederben ahol a farkasok jártak, a csapásuk mentén a meder homokjában, a csapásuk mentén a hóban.

A farkasok már a síkságon voltak és amikor átmászott a hordalékkúpon ahol a patak délnek futott a völgybe, meglátta hol keltek át a medren. A térdén és a könyökén kúszott előre és a kezét behúzta a kabátja ujjába hogy megóvja a hótól és amikor elérte az Animas csúcsai alatt húzódó széles völgy utolsó sötét kis borókafenyőjét, csendben lekuporodott hogy kifújja magát majd lassan feltápászkodott és kilesett.

A farkasok az antilopokat űzték a síkságon és az antilopok fantomként mozogtak a hóban és köröztek és forogtak és a porhó kavargott körülöttük a hideg holdfényben és a leheletük fakón gomolygott a hidegben mintha valami benső tűztől égtek volna és a farkasok oly némán forgolódtak és kanyarogtak és szökelltek mintha egy másik világból érkeztek volna. A völgy mélye felé tartottak aztán megfordultak és egyre távolodtak a síkságon és apró alakokká zsugorodtak a sápadt fehérségben és végül eltűntek.

Nagyon fázott. Várt. Minden nyugodt volt. A leheletén látta merre fúj a szél és nézte ahogy a lehelete folyamatosan előtűnik és szétfoszlik és előtűnik és szétfoszlik a hideg levegőben és sokáig várt. Aztán meglátta hogy közelednek. Szökellve és forogva. Táncolva. Orrukat a hóba fúrva. Szökelltek és futottak és két lábra ágaskodva táncoltak majd továbbfutottak.

A farkasok heten voltak és alig húszlábnyira vonultak el attól a helytől ahol feküdt. Látta mandulaszemüket a holdfényben. Hallotta zihálásukat. Érezte megvan bennük a képesség hogy felfogják a levegő elektromosságát. Összegyűltek és szaglászták és nyalogatták egymást. Aztán megálltak. A fülüket hegyezték. Volt amelyik fölemelte az egyik mellső lábát. Őt nézték. Visszatartotta a lélegzetét. A farkasok is visszatartották a lélegzetüket. Álltak. Aztán megfordultak és nesztelenül tovalépdeltek. Amikor visszaért a házhoz Boyd már ébren volt de ő nem mondta el neki hogy merre járt és mit látott. Soha nem mesélte el senkinek.

Azon a télen amikor Boyd betöltötte a tizennégyet a kiszáradt patakmedret elfoglaló fák nagyon korán lehullatták lombjukat és az ég szürke volt nap nap után és a fák fakók a szürke ég alatt. Hideg szél fújt észak felől és a föld bevont vitorlákkal haladt egy olyan elszámolás felé amelynek főkönyvét csak jóval azután írják össze és keltezik hogy minden jogos követelés semmissé vált mint ez a történet is. A fakó nyárfák csontszerű ágaikkal és a törzsükről hámló halvány vagy zöld vagy sötétebb kérgükkel csoportot alkottak a folyómeder külső ívén a ház alatt és akadtak köztük olyan hatalmas példányok hogy a folyó túlpartján az egyik tuskóra régebben, telente a marhapásztorok négy láb széles és hat láb hosszú vászonsátrat állítottak fel aminek így fából lett a padlója. Mikor kilovagolt tüzelőért a saját árnyékát nézte és a ló meg a csúszószán keresztrúdjainak árnyékát a facsonkokon. Boyd a csúszószánon utazott, kezében baltát szorongatva mintha csak az összegyűjtött tűzifát őrizné és közben hunyorogva fürkészte a nyugati égboltot ahol a nap egy kiszáradt vörös tóban izzott a kopár hegyek alatt és az antilopok sziluettjei bólogatva lépdeltek a szarvasmarhák között a hegyek lábánál elterülő síkságon.

Keresztülvágtak a száraz avarral borított patakmedren és addig lovagoltak amíg egy medencéhez vagy sziklaüreghez értek és leszállt a nyeregből és megitatta a lovat amíg Boyd a parton járkált pézsmapocoknyomok után kutatva. A guggoló indián aki mellett Boyd elsétált fel sem nézett és amikor a fiú megérezte hogy ott van és hátrafordult, az indián a fiú övére szegezte tekintetét és csak akkor nézett fel amikor Boyd megállt. Ha kinyújtja a kezét elérte volna. Az indián a ritkás óriásnád tövében guggolt, el se rejtőzött, Boyd mégsem vette észre. Régi egylövetű 32-es puskáját keresztbe fektette a térdén és várakozott a szürkületben hogy valami inni jöjjön és ő megölhesse. A fiú szemébe nézett. Boyd állta a tekintetét. Az indián sötét szeme mintha csak egy pupilla lett volna. A nap a szemében nyugodott le. És a nap mellett ott állt a gyermek.

Nem tudta hogy mások szemében megláthatja magát az ember és hogy olyan dolgokat is láthat odabenn mint a nap. Megikerülve állt azokban a fekete kutakban kesehajával, sovány volt és idegen mégis ugyanaz a gyermek. Mintha egy elveszett rokongyermek lett volna aki most egy másik világ ablaka mögött áll ahol a vörös nap örökre lebukott. Mintha egy útvesztő lett volna amelyben szívének árvái letértek életük útjáról majd végül megérkeztek annak az ősi tekintetnek a fala mögé meg ahonnan többé nincsen visszatérés.

Onnan ahol állt nem látta a testvérét és a lovat. Látta a víz színén lassan tovaterjedő gyűrűket amelyek a nád takarásában szomját oltó lótól indultak ki és látta az izmok lágy ívét az indián szőrtelen és csontos állkapcsának bőre alatt.

Az indián megfordult és a mélyedésre pillantott. A ló felemelt pofájáról csöpögő víz volt az egyetlen hang. A fiúra nézett.

Te mocskos kis rohadék, mondta.

Nem csináltam semmit.

Ki az ott veled?

A testvérem.

Mennyi idős?

Tizenhat.

Az indián felállt. Fürgén és erőlködés nélkül állt fel és átnézett a mélyedés túlsó partjára ahol Billy várakozott a lóval majd újra Boydra nézett. Régi kopott szövetkabát volt rajta meg egy zsíros öreg Stetson kalap aminek kinyomta a koronarészét. A csizmáját drótokkal javította meg.

Minek jöttetek ide?

Fáért.

Ennivalótok van-e?

Nincs.

Hol laktok?

A fiú habozott.

Azt kérdeztem hogy hol laktok.

Boyd a folyásirányba mutatott.

Milyen messze?

Nem tudom.

Te mocskos kis rohadék.

Az indián a vállára vetette a puskát és végigsétált a mélyedés partján és megállt és a lovat meg Billyt nézte.

Hogysmint, köszönt Billy.

Az indián köpött egyet. Sikerült mindent elriasztanod a környékről, mondta.

Nem tudtuk hogy más is van itt.

Nincs semmi ennivalótok?

Nincsen uram.

Hol laktok?

Úgy két mérföldre lefelé a folyón.

És otthon sincs semmi ennivalótok?

De van uram.

Elkísérlek titeket, ti pedig hoztok nekem valamit.

Jöjjön a házhoz. Anya ad magának enni.

Nem akarok a házhoz menni. Azt akarom hogy hozzatok nekem valamit.

Rendben van.

Akkor hoztok nekem valamit?

Igen.

Akkor jól van.

A fiú a lovát fogva állt. A ló nem vette le szemét az indiánról. Boyd, mondta a fiú. Gyere.

Kutyáitok vannak-e?

Csak egy.

Bezárjátok, ugye?

Persze. Majd én bezárom.

Olyan helyre zárd majd be ahol nem fog ugatni.

Rendben.

Nem megyek le oda azért hogy aztán lelőjenek.

Bezárom a kutyát.

Akkor jól van.

Boyd. Gyere. Induljunk.

Boyd felállt a mélyedés túlsó partján és az indiánt nézte.

Gyere. Mindjárt besötétedik.

Menj és csináld amit a bátyád mond, mondta az indián.

Nem akartuk zavarni.

Gyere Boyd. Induljunk.

Átvágott a hordalékpadon és felült a csúszószánra.

Ülj fel mögém, mondta Billy.

Lemászott az összegyűjtött ágkupacról és hátranézett az indiánra aztán megfogta Billy kezét és fellendült mögé a lóra.

Hogyan fogjuk megtalálni? kérdezte Billy.

Az indián csak állt és a vállára fektette a puskáját és átnyúlt rajta. Kijöttök a házból és követitek a holdat, mondta.

Mi van ha még nem jön fel?

Az indián köpött egyet. Azt hiszed azt mondanám hogy kövesd ha még nem lesz ott? Na nyomás.

A fiú megnyomta a ló oldalát a lábával és kilovagoltak a fák között. A csúszószán rúdjai száraz susogással hordták keskeny barázdákba a lehullott leveleket. A nap alacsonyan járt nyugaton. Az indián figyelte ahogy távolodnak. A fiatalabb fiú fél kézzel átkarolta a bátyja derekát, arca vörös volt a napfényben, majdnem-fehér haja rózsaszínű volt a napfényben. A bátyja rászólhatott hogy ne nézzen hátra mert a fiú nem nézett hátra. Mire átkeltek a kiszáradt folyómedren és felkaptattak a síkságra a nap már eltűnt a Peloncillo-hegység nyugati ormai mögött és nyugaton az ég mélyvörösen izzott a felhőzátonyok alatt. Délnek vették az irányt a kiszáradt folyó mentén és amikor Billy visszanézett az indián úgy fél mérfölddel mögöttük jött a szürkületben, fél kézzel tartva puskáját.

Te miért nézhetsz hátra? kérdezte Boyd.

Csak.

Tényleg viszünk neki vacsorát?

Igen. Úgy vélem ennyit megtehetünk.

Attól még hogy meg tudod tenni nem biztos hogy jó ötlet, mondta Boyd.

Azt én is tudom.