Vámos Miklós

Tollseprű

Vámos Miklós

Tollseprű

ATHENAEUM

Copyright © Vámos Miklós, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-589-0

Felelős kiadó: az Athenaeum Kiadó Kft. ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Dian Viktória

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

Nellike

VÁRATLANUL BUKKANT FÖL NELLIKE. Egy álmos, barna vasárnap reggelén. Fakoffert szorongatott két kézzel, anyagában mintás harisnyába bújtatott lába előtt. Józsika anyja mézesmázos mosollyal mutatta be: Kicsi fiam, látod, ő Nellike, és mostantól gondodat viseli. Józsika idáig nem érzékelte, hogy gondja volna, pláne olyan, amit valakinek viselnie kell, ezért csak hallgatott, szemügyre véve a törékeny lányt. Ovális fején mintha seprűt hordana haj helyett, orra turcsin kanyarodik fölfelé. Szeme olyan világoskék, hogy talán inkább fakószürke, és mintha könyörögne valamiért. Combja alig vastagabb, mint a lábszára.

Mutatkozz be szépen Nellikének, jó? – az anyja utasításának vége tüskévé alakult, döfése magához térítette a fiút: Keszcsókolom, dünnyögte az orra alatt. Hangosabban! Ő gyorsan megismételte, tiszta erőből, nagy levegővel. Amin Nellike elfakadt nevetve, így sokkal barátságosabbá vált az arca, a válla rázkódott. Józsika most vette észre a púpját, rá akart kérdezni, már emelkedett a jobb keze, hogy odamutasson, ám az anyja elkapta, meghúzta, s közben: Na mostan mutassuk meg Nellikének a szobáját, aztán az egész lakást, igen?

Józsika engedelmesen lépkedett elöl, mögötte a púpos lány, enyhén sántítva, végül az anya, fekete selyempongyolában, az ő reggeli készülődésébe zürrögött bele a régen berekedt csengő a bejárat fölött. Egyik szemhéját már sötétre festette, a másik még várt a sorára. Emiatt Józsikából kibuggyant a nevetés, amire az anyja fölvonta mindkét szemöldökét, de nem szólt.

A lakásbéli körjárat a személyzeti szobából indult, következett a kisvécé, a konyha, az örökké félhomályos hall, aztán a nappali, a fürdő. A gyerekek hálójába nem nyitottak be, mert Józsika nővére még ágyban volt, tekintettel a vasárnapra, a szülőkébe sem, ott a családfő hortyogott, éjszakai műszakból jött meg hajnalban. Visszatértek a konyhába, leültek az asztal két oldalán, a hokedlik mélyet nyögtek, csavarért vagy enyvért kiáltva.

Anya elmeséltette Nellikével, milyen útja volt, s kínálta étellel, itallal, még mi se reggeliztünk, ugye Józsika? Ő nem válaszolt, elvégre anya pontosan tudja, hogy nem. De az anyja hátba vágta: Felelj, ha kérdezlek, igen? Jóvan, igen… hát, nem!

Anya kávét főzött az Unipressben, teljes karéj vajas kenyereket rakott a porcelántálcára, odatolta a lány elé: Tessék. Nellike a tenyerével intett, és szinte kétségbeesetten: Fogyasszanak csak… én ettem a vonatba!

Az anyja már a sürgölődés közben rázúdította a kérdéseit. Nellike akadozó válaszaiból kiderült, hogy a becses neve Varró Kornélia, apátlan-anyátlan árva, nagynénikéje neveli, igen szűkösségbe vannak ott Bangópusztán. Mostan Féri bácsira bízták, vele gyütt a vasúton Biharkeresztesből, oda szekéren mentek. Féri bácsinak ügye van Budapesten, ő a szomszédjuk, csencselő, az miatt utazgatik Budapestre, ő intézte ezt a szegődtetést, teccik tudni. Féri bácsi hozott elemózsiát tarisnyába. Egész a házig kísért éngemet.

Miért nem jött fel? – anya. Aszonta, sietős a dóga.

Józsika tekintete felfedezőútra indult a lányon. Leltározta a szélfútta fogsort, a durva szövésű pulóver kerek mintáit, a pingponglabdányi melleket, a kissé ferde derekat, meg a pálcikaujjakat, amelyeket a lány az oldalához szorított, de így is remegtek picit.

Nellike becuccolhatott a személyzeti szobába. Józsikának ez nem esett jól, fájt a foga arra a hosszúkás helyiségre, ott szeretett játszani, pedig tiltották. Volt benne egy parányi mosdó is, a falra szerelve, abban próbálta ki a japán vízicsodát. A zacskó tartalmát csipetnyi adagokban szórta bele, élvezettel figyelve, miként alakulnak rózsává, bükkfává, autóvá, süllyedő hajóvá, melynek füstölt a kéménye. Csak egyszer kapott ilyet, Laci bácsitól. Hiába kérte, többé nem vettek neki.

Tavaly ősszel, amikor a kijárási tilalom volt, Józsikát váratlanul áttelepítették a gyerekszobából a hallba. De nem amiatt. Te már túl nagy fiú vagy, hogy a nővéreddel együtt lakjál, mondta az anyja. Józsika örült, hogy már túl nagy fiú, és kérte, hogy akkor ne hívják tovább Józsikának. Rendben, édes Józsikám! – anya. Az apja viszont arra váltott: Jocó! – ez még kevésbé tetszett neki. Inkább a Józsika, dünnyögte. Véleményével egyik szülő sem törődött.

A hall amúgy nem bizonyult annyira rossz helynek, mint gondolta. Igaz, ablaka nem lévén, az örök homály birodalma volt, valamint állandó átjáróház a konyha és a nappali között, ám ezt meg lehetett szokni. Azt is, hogy csak villanyfénynél olvashatott a szekreter lehajtható ajtaján vagy az ágyban. A szekreterbe parányi lámpát szerelt a készítője, gyertya formájú villanykörtével. Józsika érdekesnek találta, hogy fényforrás van az iratszekrényben, melynek alsó fiókjait a fiú ruháinak tárolására használta az anyja. Hát akkor itt fogok élni, gondolta Józsika.

Nellike volt az egyetlen a lakók közül, aki soha nem keresztezte a fiú lakóterét, ő a személyzetiben tisztálkodott a mosdónál, és a konyha melletti kisvécét használta. Kezdetben Józsika is oda járt a szükségét végezni, de a cselédlány annyira durván kiabált rá a bezárt ajtó mögül: FOGLALT! –, hogy inkább átszokott a családi fürdőszobára. Ahol viszont gyakran kellett várnia, mert a nővére szeretett bezárkózni, hosszabb időre. Ő meg se szólalt, ha az öccse lenyomta a kilincset, tudta, hogy úgyse jut be, a kulcs duplán ráfordítva.

Beköltözésétől kezdve a fiút az anyja helyett Nellike kísérte az iskolába. Józsika nem akarta, ő már másodikos, nagyfiú. De anya ragaszkodott hozzá. Mi lesz, ha megint lőni kezdenek az utcán? – kérdezte a férjét. Az a veszély nem fenyeget, mondta az apa, kevés meggyőződéssel, majd hozzáfűzte, már elmúlt egy év, és csend van, mert mindenki fél, te is tudod.

Hamar kiderült, hogy a púpos lány a tízperces úton egyetlen szót sem akar szólni hozzá. Olyan hallgatásba burkolódzva lépegetett mellette a járdán, mintha ő volna a királynő, és Józsika a lakája. Amikor a fiú túl gyorsan haladt, a vállánál ragadta meg, ez olyan érzés volt, amilyen a szárnyas ragadozók markolása lehet. Józsika igyekezett lefejteni magáról a görcsös ujjakat, de csak akkor sikerült, ha megfelelően lassított.

A gyerek kezdetben jóindulattal figyelte Nellike ügyködését a konyhában és a lakásban. Napok alatt váltott utálatba, anélkül, hogy bármelyikük rögtön észrevette volna. Mindketten a fiú anyjának panaszkodtak. Nellike azt állította, a gyerek engedetlen, felesel, és szántszándékkal tör borsot az orra alá. Józsika a vállrángatást tette szóvá, meg hogy a lány ellenséges ővele. Az anya mindkét vádat elengedte a füle mellett.

Na jó, gondolta a fiú, és attól fogva igyekezett kicselezni a púpos lányt. Hamar rájött, hogy Nellike nem tud futni, pipaszár lábával csak féloldalas bicegésre képes. Jó ötletnek tűnt, hogy amint kifordultak a vaskapun, Józsika nagyot ugrott, s rohanni kezdett előre. Nellike hiába rikácsolta utána, hogy hé, kisfiú, netene, várjáá meg! – ő száguldott, míg olyan messze került, hogy már félsaroknyi lett köztük a távolság. Akkor kilihegte magát, s a normális járás sebességével sietett az iskola épületéig. Amint belépett a nagyajtón, már biztonságban volt, Nellike se kedvet, se bátorságot nem érzett, hogy kövesse a tudás templomába – így hívta a sulit.

A púpos lány természetesen bepanaszolta Józsikát az anyjánál. Ő viszont mindent tagadott, nem szaladt, csak ballagott, arról nem tehet, hogy Nellikének az is túl gyors, ha még lassabban mennének, elkésne az első óráról.

Amint e csatát megnyerte, igyekezett tanítás után lelépni az elébe érkező lány elől. Hármasugróként iparkodott le a lépcsőn, hogy megelőzze Nellikét. Ha nem sikerült, és a lány már ott támasztotta a fekete fémkorlátot, az ellenkező irányba lendült, igaz, így kerülővel kényszerült hazatérni, de megérte. Immár kifejezetten utálta a púpost. Szerencsétlen részleteit felnagyította az agyában, legfőképp a szürkés bajuszkát az orra alatt. Milyen lány az, aki bajszos? – tette föl a kérdést Tihanyi nevű osztálytársának. Ronda, felelte az.

Nellike szűnni nem akaró panaszáradata Józsika anyjának is az agyára ment. Ne haragudjál, de neked kéne megoldanod ezeket a problémákat! – mondta indignálódottan. A lány összeszorította pengevékony ajkát, tekintetéből sütött, hogy de igenis haragszik. Háztartási alkalmazottnak szegődtem, nem pesztrának! – sziszegte, hangjából csöpögött a kígyóméreg. Józsika anyja a saját panaszait a férjére zúdította, amikor végre találkoztak, kora este. Az végighallgatta, majd jelezte, hogy ő kezdettől ellenezte a cselédtartást, azért van szocializmus, hogy ne legyen szolga senki.

Hát még ha tudnád, hogy Nellikét anyám fizeti, gondolta az asszony. A férje legszívesebben szakított volna az anyósáékkal, megvetette az egész maszek bagázst, ahogyan ő mondta, s ha rajta múlik, dacosan visszautasítják a támogatás minden változatát. Így Józsika anyja titokban fogadta el a töredékét annak, amit kaphatott volna, ha nyíltan vállalja. Emiatt a férjére haragudott mindig, ha pénzszűkébe kerültek.

Minél kevésbé állt vele szóba az apja, Józsika annál inkább bálványozta. El sem tudta képzelni, hová megy minden este, amikor dolgozni indul. Gépellátó? Az mi az? Gépeket látnak el, szóval etetnek? Vagy gondoznak? Álmodott is róla. Olyan méretű üzemcsarnokot látott, mint a pályaudvar, ahonnét a Balatonra vitték, a nyaralásra, az anya vállalatának üdülőjébe. Gépek ültek, álltak, hevertek a síneken, orvosnak látszó fehér köpenyesek szaladgáltak köröttük, egyikük Józsika apjára hasonlított, de mégsem lehetett ő, mert nem kopaszodott hátul, és a haja koromsötét volt. Próbálta megszólítani azt a férfit, de mire választ kapott volna, fölébredt.

Bármit megadott volna azért, ha az apja beviszi magával a dolgozójába. Sajnos apa este kilenckor indult a műszakba, olyankor anya már nem engedte sehová. Végül egy szombaton apa ügyeletes volt, ami azt jelenti, hogy fölügyelte a két automatát, amelyek akkor is működtek. Józsika nem úgy képzelte, hogy az egész család odavonul, Nellikéstől, de azért boldogan szorongatta az anyja kezét a földalattin, aztán a buszon. Sokáig zötyögtek, ő eleinte kérdezgette, messze van még? – de folyton ugyanazt felelte az anyja: igen, nyughass már, édes Józsikám! Könnyű azt mondani.

A gépellátó egy magas dróthálóval körbevett területnek bizonyult, három nagyobb falusi háznak látszó épülettel. Csak jelzőfények égtek bennük. A középsőbe mentek. Apa ott ült egy zürrögő masina előtt, szürke fémpadon, és olvasott. A köpenye és a svájci sapkája ugyanolyan színű volt, mint a pad. Józsika nekifutásból ugrott az ölébe, picit elszakítva az újságot. Na, na, na! – kiáltotta anya.

Az apja nem haragudott. Józsika látta, hogy a sapka bojtocskája már leszakadt, helyén a lyuk apa kopasz foltját mutatta.

A következő percekben apa magyarázni kezdte, hogyan is működik az automata gép, és mit gyárt sorozatban. Józsika végig a kezét szorongatta, ez olyan jólesett, hogy nem figyelt az ismeretterjesztésre. A „marás” többször elhangzott. Különös szag terjengett, amiről apa kijelentette, ő már nem érzi, annyira megszokta, de a hűtőfolyadéké. Ami tejnek látszott.

Amikor apa befejezte, tétova csönd támadt. Meddig kell még maradnunk? – Józsika nővére, nyafogósan. Semeddig se kell, csak amíg akartok! – apa. Újra hallgattak, a masina zörgése egyre erősebbnek hatott.

Később anya arról érdeklődött a férjétől, hogy neki itt kell ücsörögnie egészen a műszak végéig? Apa bólogatott. Szóval… más dolgod nincsen is? De, néha adagolni az anyagot… ha minden rendben megy, akkor csak ennyi, ha viszont lerohad, akkor kapkodhatok. Sokszor rohad le? Hát… néha, hetenként egyszer-kétszer. Aha – anya mintha nem lett volna elégedett a válasszal: más nem is szokott lenni éjjeles? De, az A és a C műhelyben, itt főleg én… azér adják a pótlékot.

A pótlék hallatán anya megenyhült, jól van, talán nem is zavarunk tovább. Nem zavartok, maradjatok még.

Kézen fogta a fiát, hátravezette a fél fallal elválasztott sarokba, ahol vastag falapú asztalokon szerszámok és fémdarabok hevertek, itt játszhatsz, József! – mutatta a reszelőket, az anyás csavarokat és a fémgyalut. Vigyázz a kezedre! – magára hagyta, visszabaktatott az anyához és Józsika nővéréhez.

Ő meg nekilátott, hogy barkácsoljon magának valamit. Kezdetleges puskát állított össze, vascsőből és a hegyesszögű acéldarabból, amit ott talált, két alumíniumbilinccsel szorította egymáshoz, amennyire tudta. Az apja nagyon megdicsérte. Ögyes! – így mondta, ö-vel, Józsika nem értette, miért. Gépies mozdulattal szorított egyet a bilincseken, s utána fúrt két széles lyukat a csőbe. Ide beköthetsz egy szíjat vagy spárgát, hogy a válladra akaszthasd!

Hú, de klassz, gondolta ő. Otthon ráügyeskedte a köpenye övét, és bevitte a puskát az ágyába. Most már jöhetnek az éjjeli szörnyek, akiktől félni szoktam.

A sötétségben többször felriadt, szellemkéz jeges érintésére, aztán megnyugodva rájött, a fegyver csöve az. Szorosan átölelte. Félálomban néhányszor célba lőtt a puskájával, szemtelen galambokat talált telibe, amelyeket anya hiába próbált elriasztani a szürke bádoggal fedett külső ablakpárkányokról. Egyszer pedig Nellikére vadászott, aki hiába menekült előle pipaszár lábán a lakás nyikorgó parkettáján.

A púpos lány immár napi rendszerességgel panaszkodott a fiúra. Anya mind türelmetlenebbül hallgatta végig. Jóvan, Nellus, de ki itt a felnőtt, te vagy ő? Neked kéne ráncba szedned, nem gondolod?

Nellike egyáltalán nem gondolta. Anya minden biztatása után megkeményítette a szívét, és a ráncba szedést tettlegességként értelmezte. Kezdetben csak nyakon vágta a gondjaira bízott gyereket. Később fölbátorodott, és rángatta, olykor páros pofonokkal igyekezett móresre tanítani. Józsikában gyűlt a lázadás kígyómérge, de tűrte, ameddig tűrhette.

Addigra anya beletörődött, hogy a fia fölügyelet nélkül jut el az iskolába. Má másodikos vagyok! – mondta önérzetesen. Kulcsot azért nem kapott, hiába kért, annyira nem bíztak benne. Pedig a nyakába lógatva hordta volna, ahogyan több sorstársa. Nellike engedte be a lakásba.

Egy ízben Józsika hiába csöngetett, az ajtó nem nyílt. Pedig nem gyerekjáték fölugrálni a nyomógombhoz, nem az ő méretéhez tervezték. Idővel föladta, leült a lábtörlőre, hátát a bejáratnak döntve. Na jó, de hol lehet ez a lány? – ismételgette mérgesen. Az a dolga, hogy itt legyen.

Váratlanul tárult föl az ajtó, Józsika támasztékát vesztve az előszobába bukott, Nellike sípcsontjába ütközve. A lány fájdalmasat szisszent, s vállon rúgta a fiút, ez is neki esett rosszabbul. Alulnézetből Nellike egészen másképp festett. A keresztbe sávozott szürke harisnya a sovány comb közepén végződött, elszakadva a rózsaszínű gumírozott fülektől, amelyek fönn tartották volna. A fehér bugyogó kivirított az összképből, látni engedett valami vágásfélét. Mindkét oldalt ugyanolyan seszínű szőrök lógtak, amilyen Nellike gyér bajuszkája. Józsikának torkán akadt az átkozódás. Megragadta a két lábszárat, mankó gyanánt, s próbált fölkapaszkodni. A lány azonban lerázta magáról, s újra belérúgott, ezúttal az arcába csapódott a hegyes papucs. Áú! – Józsika nem számított arra az éles, kunkori hangra, ami a torkából szökkent ki. Végre sikerült föltápászkodnia, iszkolt a hallba. Nellike újabb rúgása készületlenül érte, térde megroggyant, térdre hullott az ágya előtt. A lány támadása folytatódott, szemből vetette magát Józsikára. Birkóztak, mindkettejükben lángot vetett a harci szenvedély.

Nellike már kifejezetten fojtogatta, és a fiú hiába védekezett, vesztésre állt. Minden erejét összeszedve próbálta letaszítani magáról a lányt, a küzdelem hevében váratlanul úgy alakult, hogy Nellike mellébe markolt. Két kis félpuha labda. Ziháltak, szinte azonos ritmusban. Józsika torkát elszorította egy ismeretlen érzés, izgalom? rémület? bénulat? A háta közepét marta a sós verejték.

A pillanatokig tartó fegyverszünet után Nellike még vadabbul harcolt, mintha most megbosszulná a sok keserűséget, amit a fiú okozott neki. Rádobta az ágyra. Józsika derekát kemény ütés érte, elállt a lélegzete. Amint ebből magához tért, már tudta, jaj, a puskája, arra esett. Már nem foglalkozott Nellikével, lehengeredett a maga csinálta fegyverről. A cső elgörbült, a tusa lötyögött.

Micsináltál, micsináltál?! – Józsika bőgött, akkora könnyekkel, hogy Nellike megsajnálta. Ám ez gyorsan elmúlt.

Másnap reggel olyan hirtelen tűnt el az életükből, ahogyan belekerült. Anya azt állította: azért mondott föl, mert Józsika olyan rossz. Ettől a fiú rosszul érezte magát, függetlenül attól, hogy mennyire örült, amiért Nellike nem gyötörheti többé.