Veronica Henry

A PILLANAT HEVÉBEN

„Minden lélekben van egy kis szivárvány…”

(Reményik Sándor)

Veronica Henry

A PILLANAT
HEVÉBEN

A mű eredeti címe

The Impulse Purchase

Copyright © Veronica Henry 2022

Hungarian translation © Ács Eleonóra

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

ÁCS ELEONÓRA

ISBN 978 963 452 771 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Borító KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Jacobnak, Samnek és Paddynek,

akik mindig mellettem állnak,

jóban-rosszban, karantén idején.

Szeretettel és köszönettel mindannyiótoknak. Puszi: Anya

Prológus

Mindig úgy kezdődött, hogy megremegett a gyomra, és felgyorsult a pulzusa. Aztán egy hullám indult el a feje tetejéről, majd végigfutott a testén, egészen a lábujjaiig: finom bizsergés, mintha pezsgőbe merült volna, és érezte, ahogy az apró buborékok kipukkadnak a bőrén.

Most már tudta, hogy soha nem szabad figyelmen kívül hagynia ezt az érzést. Mintha ráhangolódott volna a hatodik érzékére; mintha a zsigerei, az agya és a szíve mind összekapcsolódtak volna, hogy együtt buzdítsák, ösztökéljék. Mint egy szerencsejátékos, aki pontosan tudja, melyik lóra tegyen, ő is mindig tudta, hogy biztosra fogadott. Eddig még nem tévedett.

Ahogy az ajtó előtt állt, eluralkodott rajta az érzés. Az ősrégi tölgyfa deszkák ezüstösre fakultak, a fekete vasretesz simára kopott a számtalan kéz érintésétől. Hányszor történt már meg vele ugyanez? Gyerekként, kislányként, kamaszként, szeretőként, anyaként – számos különböző énje találta meg a boldogságot ezeken a kőfalakon belül.

Amikor aznap reggel elindult otthonról, fel sem merült benne ez a lehetőség. Most legbelül minden azt súgta neki, hogy ez a helyes döntés. Minden, ami addig olyan zavarosnak tűnt, elillant, és a válaszok a helyükre kerültek. Végül is megtanult hallgatni a jelekre, és bízni az ösztöneiben. Azok még soha nem hagyták cserben. Megfogta a reteszt, és elmosolyodott, amikor kattant a zár, és kinyílt az ajtó. Ahogy átlépte a küszöböt, érezte, hogy a múltja és a jövője összeér.

Elmosolyodott. Ezt senki sem látta előre. Mindenki őrültnek tartotta.

Ő pedig a pillanat hevében döntött arról, hogy megveszi.

1. fejezet

A május mindig is a legjobb hónap volt a partik szempontjából, gondolta Cherry. A nap ragyogóan sütött, mégis szelíden, friss szellő lengedezett, a kertben minden buja volt, és kicsattanó, és most, hogy beköszöntött a jó idő, és maguk mögött hagyták az áprilisi záporokat, mindenki fel volt dobva. Avonminsterben a diákok a katedrális előtti pázsiton heverésztek, az anyagot ismételték, szunyókáltak, flörtöltek – közeledett a tanév vége, és ott nyújtózott előttük a nyár.

Lent a folyóparton, az Admirális-házban a szalon a legjobb formáját mutatta. Az első emeleten helyezkedett el, ahonnan a legszebb kilátás nyílt a folyón átívelő függőhídra. A padlótól a plafonig érő franciaablakok kovácsoltvas erkélyre nyíltak, és egy hosszú asztal futott végig a szoba teljes szélességében. Ezen tálcák, süteményes állványok és fatálak sorakoztak, megrakva rokfortos tortácskákkal, pármai sonkával töltött szaftos, lila fügével, sötétvörös szőlővel és érett, gazdag, krémes camembert-rel, paradicsomos-szardellás bruschettával, burratás crostinivel és vérnaranccsal. Borongós, sötét színeivel a látvány egy németalföldi csendéletre emlékeztetett. A kandalló két sarkán kőurnák álltak élénkzöld hortenziákkal, közöttük pedig horganyzott pezsgősvödör, tele a közeli szőlőültetvényről származó halvány rózsaszín habzóborral. Egy tálcán csillogó poharak garmadája várakozott. Patakokban folyik majd a bor. Ahogy ebben a házban mindig.

A művészeti tanszék vezetőjeként Mike nyugdíjazási partiját az egyetemen kellett volna megtartani, de Cherry úgy gondolta, hogy ha otthon rendezik meg, azzal személyesebbé teszik az eseményt. Több mint száz embert invitáltak meg italra és tartalmas falatkákra, és hetvenheten fogadták el a meghívást.

Cherryt általában nem érdekelték a nyugdíjazási partik. Olyanok voltak, mintha temetési főpróbák lennének. Mike-kal az elmúlt években többször is részt vett ilyeneken: ázott quiche és langyos bor valami jellegtelen díszteremben, amit fantáziátlan búcsúajándék és unalmas beszédek koronáztak meg.

Ezért eltökélte, hogy Mike búcsúztatója semmiben sem hasonlít majd ezekhez. Ragyogó lesz, laza és szórakoztató. Nagyszerű tisztelgés mindazon ösztönző erő előtt, amelyet a tanítványainak jelentett. És tisztelgés a karrierje előtt.

A falakon, az évek során összegyűjtött aktok, tájképek és absztrakt festmények között elszórtan ott díszelegtek azok a lemezborítók is, amelyek Mike-ot a hetvenes évek elején híressé tették: kavargó, bonyolult, pszichedelikus illusztrációk, amelyek még ma is ikonikusnak számítottak. Ő volt az a művész, akihez minden progresszív rockzenekar fordult, ha ködös hegyeket, manókat és tiltott szerek okozta révületet akart a lemezborítójára.

A kandalló fölött pedig kinagyítva, fekete keretben ott volt az a kép, amely Cherryt híressé tette: a fénykép, amelyen húszévesen, félmeztelenül, ezüstszínű forrónadrágban ül egy Norton Commando motoron. Gyakran gondolt már arra, hogy leveszi, mert most már kissé illetlennek érezte, még akkor is, ha a hosszú szőke haja eltakarta a mellét. Ő maga állította be a fotót, Mike készítette és adta el a képet egy posztercégnek. A fénykép több száz hálószoba falára került ki, és majdnem olyan híres lett, mint annak a lánynak a képe, akinek a teniszszoknyája felhúzódott a csupasz hátsóján. Fotósként Mike kapta az elismerést, és a jogok is az ő nevén voltak, de mivel egy párt alkottak, Cherry is részesült a befolyó pénzből. Közel ötven évvel később még mindig együtt voltak, és a jogdíjak továbbra is csordogáltak. Így a fénykép maradt a helyén – egy kis műalkotás, amely meghatározott egy bizonyos korszakot.

– Szia! – Mike lépett be, feltűrt ujjú farmeringben, fekete farmerban és klasszikus bokacipőben. Vastag keretes szemüvegével és állig érő, költséges frizurájával ő a művészeti professzor archetípusa, gondolta Cherry szeretettel.

– Felkészültél a hintó formájú, gravírozott kandallóórára? – cukkolta a férfit, miközben az csókot nyomott az arcára.

– Azt ne merészeljék! – vigyorgott Mike, és elcsent egy tortácskát. – Bocs, éhen halok a futás után.

Még mindig minden reggel öt kilométert nyomott le, át a függőhídon. És meg is volt az eredménye. Hátulról ugyanúgy nézett ki, mint aznap, amikor Cherry először látta: az a sovány hátsó a szűk farmerban, és a dús haj, noha az most már nem arany volt, hanem ónszínű.

Hetven. Hogy a fenébe lett Mike hetvenéves? Ez azt jelentette, hogy Cherry sem járt messze tőle. Egyikükön sem utalt semmi a korukra, hacsak valakinek az éles szeme fel nem fedezte a férfi bal füle mögött megbúvó apró hallókészüléket.

Dacára a vad ifjonti éveknek, az elmúlt negyedszázad feddhetetlenül, illendően telt. Mike felküzdötte magát az Avonminsteri Egyetem képzőművészeti tanszékének vezetőjévé. Számtalan bizottságban dolgozott, több múzeum és művészeti galéria kurátora volt, és számtalan díj zsűrijének a tagja. Avonminster a maga élénk művészeti, zenei és gasztronómiai életével tökéletes alternatívát nyújtott Londonhoz képest. Ugyanakkor az, hogy itt éltek, azt is jelentette, hogy közel voltak a Somerset szívében található Rushbrookhoz, Cherry gyerekkori otthonához, amelyhez változatlanul erősen kötődött. Mike tudta, milyen sokat jelent neki, hogy visszatérhet arra a helyre, amelyet még mindig az otthonának tartott.

Bár Cherry szigorúan véve soha nem dolgozott, valószínűleg több pénzzel gyarapította a nyugdíjalapjukat, mint Mike. Ő volt a felújítások királynője. Az elmúlt húsz évben több mint hat házukat újította fel, és a csúcspont az Admirális-ház volt, a korona ékköve. Meglátta a lehetőséget a legszerényebb házakban is, azokban, amelyeket az ingatlanügynökök és a potenciális vevők nem vettek észre, mert lerobbantnak, sötétnek és sivárnak vagy egyenesen rondának tartották őket. Olyannak, amely túl sok munkát igényel. Ám Cherry megvásárolta őket, csodát tett velük, és minden alkalommal majdnem megduplázta a pénzüket.

Az Admirális-házhoz sem akart hozzányúlni senki, amikor három évvel ezelőtt megvásárolta. Háromemeletes diákszállás volt a folyópart rosszabbik felén, gazzal benőtt kerttel és narancsszínűre sárgult fenyőburkolattal; penészszaggal, amitől az ember öklendezni kezdett; tűzgátló ajtókkal és olcsó szőnyegekkel. Cherry viszont beleszeretett a szurdokra és a függőhídra nyíló kilátásba, valamint az amerikai ültetvényes stílusú épület kovácsoltvas erkélyeibe. És a mai nap megmutatta, milyen jó szemmel választott. Most már mindenki ezen a feltörekvő környéken akart házat venni.

– Hová tűnt Maggie? – tudakolta Mike.

– Jégért ment a benzinkútra. És hoz még citromot.

Mike nem kérdezte, hogy segíthet-e valamit. Nem volt rá szükség. Cherry és a lányuk, Maggie mindent elintéztek. Az álomcsapat. Cherry volt a felelős a dekorációért és a szervezésért, Maggie pedig a vendéglátásért. A lenti hűtőszekrények roskadoztak az ételtől, ez volt a tartalék, amelyből feltöltötték az asztalon kiürülő tálakat. Természetesen utána a férfi is beszállt a munkába. Elvitte az üres üvegeket a hulladéktelepre, megszárította a tányérokat meg a poharakat, és a helyükre tolta a bútorokat.

Egy pillanatig mindketten az ablaknál álltak. Megérezve a férfi nyugtalanságát, Cherry megfogta és megszorította a kezét.

– Furcsa lesz – mondta Mike.

– Nem lesz semmi baj. Ötre vége az egésznek.

– Nem a mai napra gondoltam. Úgy értem...

Tett egy távolba mutató mozdulatot, a jövőre utalva.

– Csodálatos lesz – jelentette ki Cherry. – Gondolj csak bele! Nincs több adminisztráció. Nincs több tanszékvezetői értekezlet. Nincsenek értékelések.

A férfit mindig is az őrületbe kergették a vezetői pozícióval járó csip-csup teendők. Őt igazából csak az érdekelte, hogy felismerje a tehetségeket, és támogassa őket. Hogy rávegye a diákjait, hogy a legjobbat hozzák ki magukból. Hogy megismertesse velük a kemény munka, a tudás és a gyakorlás értékét, ugyanakkor a kockázatvállalás fontosságát is.

„A tehetség nem elég” – mondogatta nekik. És akik hallgattak rá, és megfogadták a tanácsát, azok vitték valamire. Számos diákja ért el sikereket, mind a kreatív, mind a kereskedelmi területen. És Mike a végletekig lojális volt, mindig elment a megnyitóikra és a bemutatóikra.

Hallották, ahogy odalent kinyílik a bejárati ajtó, amit izgatott ugatással kísért „Helló!” és karmok csattogása követett a padlócsempén. Maggie, Fred és Ginger.

– Idefent vagyunk, drágám! – kiáltotta Cherry, elengedve Mike kezét.

Pillanatokkal később a lányuk jelent meg az ajtóban, két miniatűr drótszőrű tacskó kíséretében. A szoba mindig megtelt energiával, amikor Maggie megjelent a széles mosolyával és a ragyogó szemével. Magas volt, hosszú, sötétvörös haját lépcsőzetesre vágták, a szeme zöld volt, és nevetős. Cherry büszkeséget érzett, hogy a történtek ellenére Maggie-ből sugárzott a fény és az erő. Még mindig akadtak sötét napok, de ő bátran küzdött ellenük. És bárhová ment, Fred és Ginger elkísérte, a káosz vicces, izgő-mozgó kis szőrgombócai, akiket mindenki szeretett, aki csak ismerte őket. Annak idején meggondolatlan és merész lépésnek tűnt megvásárolni őket, olyan rövid idővel a temetés után, de senki sem tagadhatta, hogy a kutyák vigaszt nyújtottak, elterelték a figyelmüket, és mindannyiukat megnevettették.

– Tessék! – Maggie egy doboz hatalmas, fénylő citromot tartott a kezében, amelyeken még rajta voltak a levelek. – A jég a fagyasztóban van. Hé, apa, nagyon dögösen nézel ki.

Mike hálásan mosolygott.

– Az előkelő és tiszteletre méltó megjelenés volt az, amire törekedtem.

– Az is vagy. – Maggie átkarolta az apja nyakát, és megcsókolta.

– Jobb, ha átöltözöm. – Cherry még mindig pólóban és jóganadrágban volt. – Mindjárt dél van, és fél tizenkettőtől érkeznek a vendégek.

– Valóban jobb lesz – bólintott Maggie, majd tekintetével végigpásztázta az asztalt, és helyeslően bólintott.

– Rose még nincs itt? – kérdezte Mike.

– Éppen Gertie-t öltözteti. Bármelyik percben megérkezhetnek.

– Meg kell mondanom, milyen sokat jelent nekem, hogy ezt az egészet ti ketten megszerveztétek – jelentette ki a férfi.

Egy pillanatra kissé megilletődöttnek tűnt. Cherry és Maggie összenéztek, és cinkosan egymásra vigyorogtak.

– Mintha hagynánk, hogy bárki más beleüsse az orrát, apa. Ezt te is tudod.

Mike csettintett az ujjaival, mintha valami kiment volna a fejéből.

– Ja, persze. A két irányításmániás. Hogy is felejthettem el?!

– Maximalisták – javította ki Cherry. – Nagy különbség van aközött, hogy valaki irányításmániás, vagy egyszerűen csak irányít. Most pedig töltsük fel a borhűtőt jéggel...

Maggie azonban elhessegette.

– Menj, anya, öltözz át! Majd én elintézem a jeget.

– Á, itt jönnek! – Mike kinézett az ablakon, és integetett. Odalent az utcán az unokája és a dédunokája közeledett: Rose fodros fehér midiruhában és saruban lépkedett a járdán, Gertie pedig mellette billegett, egy nála nagyobb Tyrannosaurus rex alakú héliumos lufi madzagját szorongatva. A férfi elvigyorodott.

Fiatalkorában Trex volt a beceneve, a T.-rex összevonásából, a Marc Bolanre való hasonlósága miatt. Néhány barátja még mindig Trexnek hívta. A dinoszaurusz bizonyára Rose ötlete volt. Ő még Cherrynél és Maggie-nél is jobban odafigyelt a részletekre, de nem a megszokott keretek között gondolkodott, és a saját útját járta. Mike szíve még mindig összeszorult a gondolatra, hogy min ment keresztül, hogy ilyen kritikus életkorban veszítette el az apját. Nem mintha létezne megfelelő ideje a tragédiának.

Mike felsóhajtott, és egy pillanatra azt kívánta, bárcsak csupán ők öten ünnepelnének együtt, nem egy egész siserahad. Gyakran megtörtént, hogy összejöttek, hiszen alig egy kilomméterre laktak egymástól, de az, hogy ma itt voltak Admirális-házban, rengeteget jelentett Mike számára. Ők együtt biztosították neki a ballasztot a bizonytalan tengeren. Még hetvenévesen is gyakran érezte úgy, hogy a sziklák felé sodródik, hogy egy láthatatlan áramlat elragadja. Ez volt a művész énje. Lehet, hogy elismert professzor volt, ám a bizonytalanság sosem hagyta el igazán. A legjobbnak kellett lennie. És ezért volt szüksége rájuk.

Cherryre, Maggie-re, Rose-ra és Gertie-re. A lányaira.

2. fejezet

Az emeleten Cherry belebújt az ágyra korábban kikészített öltözékébe. Egy pillanatig méregette a holmikat, és azon gondolkodott, hogy ne vegyen-e fel inkább egy ruhát, de az öltözékének kényelmesnek és praktikusnak kellett lennie. Italt fog tölteni, ételt kínálni, fel-le rohangálni a lépcsőn, hogy üdvözölje és bevezesse a vendégeket. A praktikus azonban nem jelentette feltétlenül azt, hogy nem elegáns. Egy fekete cigarettanadrágot választott osztrigaszürke selyemblúzzal, ezüstszínű bőrcipővel és gyöngyház fülbevalóval. Előrehajtotta a fejét, és tengervizes spay-vel befújta a haját, majd francia kontyot csavart belőle, és kihúzott néhány kósza tincset. Pár mozdulat a szempillaspirállal és egy karamellaszínű rúzs volt minden smink, amelyre szüksége volt, és egy leheletnyi mézes-füstös illatú Slow Dance a Byredótól.

Megnézte magát a tükörben. Mindig volt benne egy szikrányi izgalom, mielőtt belepillantott a tükörbe. Lehet, hogy egy vén banyával találja magát szemben, korának nem megfelelő öltözékben, valakivel, aki nevetségessé teszi magát? Cherry megkönnyebbülést érzett. Klassz volt, és elegáns; semmi sem volt rajta túl szűk, túl rövid vagy túl fényes. A napi jóga és a heti háromszori úszás a Lidóban megőrizte a rugalmasságát és az erejét. Még ő maga sem tudta egészen elhinni, hogy jövőre hetvenéves lesz. Hetven!

Bár mit is szoktak mondani? A hetven az új ötven? Tulajdonképpen most jobban érezte magát, mint ötvenévesen, amikor megmagyarázhatatlan fájdalmak, szorongások és aggodalmak gyötörték néhány éven át. Az a rohadt menopauza. Elhessegette az emléket. Mostanában mindennap optimistán és energikusan ébredt, tele ötletekkel. Rengeteg terve – tervük! – volt a jövőre nézve, most, hogy Mike nyugdíjba ment.

Másnap volt esedékes az anyja rushbrooki házának az eladása, amit követően egy gyönyörű, üres vászon áll majd a rendelkezésükre. De előbb a mai napon kellett túlesnie. Mike hivatalosan csak néhány hónap múlva fejezi be a munkát, amikor lezárulnak a vizsgák, értékelik és kiosztják a diplomákat, ő pedig átadja a helyét az utódjának, de az ünnepséget még azelőtt meg akarták tartani, hogy beüt az év végi stressz.

A megjelenésével elégedetten Cherry visszasurrant a szalonba, hogy elvégezze az utolsó simításokat. Megkereste kedvenc francia jazzadóját, és a mennyezetbe rejtett hangszórókhoz csatlakoztatta, úgy állítva be a hangerőt, hogy a zene csupán egy fülledt suttogás legyen. Aztán meggyújtotta a szobában szétszórtan elhelyezett fél tucat illatgyertyát, amelyek fűszeres, fás illata hamarosan betöltötte a levegőt. A szórakoztatás a rétegekről szól. A hang és az illat ugyanolyan fontos, mint az étel és az ital. Cherry átadta Maggie-nek ezt a tudását, bár a lányánál a zene hangosabb volt, a fények erősebbek, az italokat kancsókban szolgálták fel és méretes poharakba töltötték, a hangulat pedig lazább volt.

Maggie partijai legendásak voltak. Legalábbis annak előtte… Bár mostanában arról beszélt, hogy idén nyáron újra rendez egyet.

– Azt hiszem, itt az ideje, anya – mondta néhány hónappal ezelőtt, de Cherry azóta nem hallotta, hogy újra szóba hozta volna.

Maggie és Frank minden nyáron „Frankstockot” rendeztek a hátsó kertjükben. A férfi lemezjátszóit a kerti falhoz állították, az asztalok roskadoztak az ételtől, és az összes szomszédot meghívták. Mindenki jelmezbe öltözött, és hajnalig táncoltak, Frank pedig elemében volt, és DJ-zett, bármilyen nevetséges maskarában, amelyet Maggie összeállított neki: aranyszínű köpeny, leopárdmintás leggings, csillagszemüveg... Készségesen bújt jelmezbe, bár általában a szokásos hangmérnöki szerelését viselte: farmert pólóval vagy flanelinggel.

Aztán Frank meghalt egy szörnyű balesetben – lezuhant valami állványzatról egy nagy rendezvényen, ők pedig túljutottak rajta valahogyan. Cherry édesanyja, Catherine volt az erő bástyája, aki mindannyiukat felkarolta a rushbrooki házában, a szentélyükben. És most ő is elment. Cherry megborzongott. Ha az elmúlt öt év megtanította valamire, akkor az az volt, hogy addig kell a legtöbbet kihozni az emberekből, amíg még velünk vannak.

– Hé, bombázó! – Rose zökkentette ki Cherryt az álmodozásból, aki egy tálca vizeskancsóval érkezett. – Ezeket hová tegyem?

– Csak szórd szét a szobában, hogy az emberek kiszolgálhassák magukat. Legyen kikészítve elég innivaló. Lenyűgözően nézel ki, drágám! Ezt honnan szerezted?

– A mountville-i Oxfam boltból. Rémes sárga színe volt, ezért fehérítőbe áztattam, és nagyon szép lett. Nyolc font.

Rose megpördült, mire a sifonfodrok táncra keltek körülötte, majd visszatértek a helyükre.

– Fantasztikus, olyan, mintha millió dollárért vetted volna…

Ez igaz volt. De hát Rose mindig úgy nézett ki, mintha a kifutóról lépett volna le. A stílusa szemet gyönyörködtető és feltűnő volt. A ruhái nagy részét kirakodóvásárokon és jótékonysági boltokban vásárolta, majd a saját ízléséhez igazította. A családból mégis Rose volt az, aki a legkevésbé szeretett bulizni, pedig huszonkét évesen neki kellett volna a leginkább élveznie. Néhányan félénknek tartották, pedig egyszerűen csak akkor szólalt meg, ha valami lényeges mondanivalója volt. Inkább figyelt, és magába szívta a dolgokat. Ő volt a legnagyobb ellentmondás mindannyiuk között: lázadó, kreatív, független. Sebezhető.

Cherry csodálta az unokáját, és azt a szokatlan utat, amelyet választott. Volt benne valami a felfedezetlen zseniből, de sosem sietett el semmit. Cherrynek nem voltak kétségei afelől, hogy hosszú távon megállja a helyét. Rose különleges volt. Eljön majd az ő pillanata.

Eközben úgy tűnt, hogy mindannyiuk közül Gertie lesz a legnagyobb partiarc. Most szökdécselt be az anyja után, még mindig a T.-rexszel a csuklóján.

– Ezt a papának hoztam – mutatta. – Kikötjük valahová?

Cherry segített neki odakötözni a lufit az asztal közepén álló nagy gyertyatartóhoz. Ott lebegett az események felett – egy oda nem illő, mégis tökéletesen összhangban lévő tárgy, akár a legjobb művészeti installációk.

Trex. Cherry Trexe, a kígyózó csípőjével és dugóhúzószerű fürtjeivel. Még mindig szerelmes volt belé. Azóta, hogy tizennyolc évesen megismerte.

Most kezdődik az új közös életünk, gondolta.

Egy órával később az Admirális-házat nevetés és pezsgősdugók pukkanása töltötte meg. Mohó ujjak nyúltak a soha ki nem fogyó ételek után. Fred és Ginger a magas sarkú cipők között kanyarogva vadásztak a lehulló süteménymorzsákra. Gertie kapott egy bádogtálcát, amelyet megraktak tortácskákkal, hogy körbekínálhassa. Senki sem tudott ellenállni neki.

Mike-ot olyan emberek köszöntötték, akiket már évek óta nem látott.

– Mike! – csapott le rá egy rózsaszín hajú nő. – Hívhatlak így? Vagy még mindig az „uram” az illő megszólítás?

Mike az agyában kutatott a nő neve után. Néhány volt tanítványát nehezen tudta beazonosítani. Olykor jelentős volt a különbség a fiatalos húszéves és a középkorú negyvenes között: a súlygyarapodás, a hajhullás, az önbizalom, a jövedelem vagy a kulturális tőke növekedése, illetve csökkenése a felismerhetetlenségig megváltoztathatott valakit, de ő azért elkövetett minden tőle telhetőt, hogy belője őket.

– Szerintem a Mike most már megfelel – felelte, és játékosan átölelte a nőt.

Cherry és Maggie fáradhatatlanul szaladgáltak fel-le a lépcsőn, hogy üdvözöljék az embereket, majd segítsenek nekik elvegyülni a társaságban. Elemükben voltak, egy-egy biccentéssel vagy gesztussal kommunikálva irányították az egész eseményt. Rose beleolvadt a háttérbe, szemmel tartotta Gertie-t és a kutyákat, valamint az idősebb vendégeket, akiknek esetleg székre vagy egy pohár vízre volt szükségük, vagy arra, hogy megmutassák nekik, merre találják a mosdót.

Odakint ragyogott a nap, a sugarai beszűrődtek az ablaküvegen, és átmelegítették a szobát. A távolban ott csillogott a függőhíd, az emberiség diadala a természet felett.

És akkor megérkezett Anneka Harding.

Anneka halványszürke, áttetsző vászonegyüttest viselt, aszimmetrikus szabásvonallal és szögletes ujjakkal. Jégfehér haját vastag copfba fogta, selyemszalaggal kötötte össze, és előrehúzta a vállára. Derűsen és magabiztosan szinte belebegett a szobába. A helyiségen végigfutott a felismerés moraja. Megállt a kandalló előtt, a körmével megkocogtatta a pohara szélét, és türelmesen mosolygott, mint egy díva, aki azt várja, hogy a taps abbamaradjon. A csevegés fokozatosan elhalt, és minden szem rá szegeződött, amikor beszélni kezdett.

– Amikor megkaptam Lambert professzor e-mailjét, amiben meghívott Mike nyugdíjazási partijára, azonnal lefoglaltam a repülőjegyemet. Kizárt dolog, hogy nélküle ott tartanék, ahol most tartok. Húsz évvel ezelőtt ránézett egy félénk, ideges művésznövendékre, és meglátta benne a lehetőséget. De kemény volt velem. Nem hagyta, hogy bármit is megússzak. Újra és újra átdolgoztatta velem a munkáimat. Meg kellett szabadulnom minden, a művészetről alkotott előítéletemtől. Rávett, hogy megkérdőjelezzem, kihívások elé állítsam és kritizáljam önmagamat. És ami a legfontosabb, dicsérjem meg magamat, amikor valamit jól csináltam. Ő... – Vett egy nagy levegőt, és drámai szünetet tartott, miközben tágra nyílt a szeme. – Ő volt az én őrangyalom.

Tapsvihar tört ki. Az ajtó mellett Maggie és Cherry egymásra néztek. Maggie diszkréten a szájába dugta az ujját, hányást imitálva. Cherry megbökte a könyökével, miközben megrándult az ajka.

Anneka most Los Angelesben élt, és az aurafestészete tette híressé. Leült az alanyokkal, hogy felvegye a rezgéseiket, majd hazament, és életnagyságú képmásokat festett arról, amit látott. Hatalmas vásznakat készített, vastag fehér festékrétegekkel, amelyeken színes csíkok futottak végig, és a munkái számtalan híresség falán ott díszelegtek.

Mike-ot, aki pedig racionális ember volt, nagyon megragadta az egész koncepció.

– Ez átkozottul okos! – mondta Cherrynek, amikor meglátták Anneka munkáját a Hello! egyik számában. – Jól megtanítottam a szakmára.

– Nem gondolod, hogy ez átverés? Kizárt, hogy látja az aurájukat.

Mike megvonta a vállát.

– Ez az ő értelmezése arról az érzésről, amit tőlük kap. Nem lehet belekötni.

Cherry bosszús grimaszt vágott.

– Nem helyes, hogy ennyi pénzt keres az emberek hiszékenységén.

Mike csak nevetett.

– Azok az emberek nem áldozatok. Önként köhögték ki a pénzt.

– A legnagyobb bűn az – jelentette ki Cherry –, hogy azok a festmények rettenetesek. Fogadok, hogy nem tart neki fél napnál tovább egyet elkészíteni. Ha egyáltalán ő maga csinálja őket. Valószínűleg egy egész műteremre való művésznövendék dolgozik neki.

– Ezzel sincs semmi baj. Ez egy régóta bevált módszer.

Cherry nem akart vitába szállni Anneka Harding művészi tisztességéről, ezért ejtette a témát.

Most Lambert professzor lépett előre, és odaállt Anneka mellé. Mindketten rámosolyogtak Mike-ra, aki a pezsgősvödör mellett állt, és szemlátomást kínosan érezte magát. Cherry látta, hogy ökölbe szorítja, majd szétnyitja a kezét, ami nála a feszültség és a szorongás biztos jele volt. Utálta a meglepetéseket.

– Örülök, hogy Anneka ma itt lehet velünk – szólt Lambert professzor. – Még jobban örültem, amikor a kérésemre elvállalta, hogy készít egy festményt Mike nálunk töltött idejének a tiszteletére. Tisztában voltunk azzal, hogy nehéz lesz, hiszen nem tudott előtte leülni vele, mert ez elrontotta volna a meglepetést. De biztosított arról, hogy emlékszik Mike aurájára.

– Sok-sok éven át megőriztem – mondta Anneka, a szívére szorítva a kezét.

– Ez ékes bizonyítéka a tanári munkájának, és annak, hogy milyen sokakat inspirált – fejezte be Lambert professzor, miközben két férfi egy hatalmas, lepedőbe csomagolt vásznat cipelt be, és a falhoz támasztotta.

Ahogy a festményt kibontották, hatalmas tapsvihar tört ki. Anneka elmosolyodott, amikor Mike szemügyre vette az auráját – a sötét tengerészkék és bíborszínű, arannyal kiemelt, kaotikus örvényt. Úgy látszott, le van nyűgözve, és nem találja a szavakat. Végül két tenyerét összetéve, kis meghajlással a nő felé fordult.

– El sem tudom mondani, milyen sokat jelent ez nekem – dadogta. – Köszönöm. Köszönöm mindannyiótoknak.

Jóságos isten!, gondolta Cherry. Hová a fenébe fogjuk ezt tenni?

Néhány perccel később Mike-nak sikerült összeszednie magát, és odaintette maga mellé Cherryt.

– Van egy ember, aki nélkül ezt az egészet nem tudtam volna végigcsinálni. Amikor először megláttam – olyan régen, hogy már nem is emlékszünk, mikor –, amint nyereg nélkül egy palominón lovagolt, tudtam, hogy ő a múzsám. Mindvégig mellettem állt, biztatott, támogatott, a legcsodálatosabb cinkostársam volt. Az életem és a karrierem is Cherry látásmódjának és zsenialitásának köszönhető, és óriási kiváltság lesz vele tölteni a nyugdíjas éveimet, mert bármihez is nyúl, az mindig hatalmas siker. És ebbe beletartozik ez a fantasztikus parti is. Én a kisujjamat sem mozdítottam. Ez mind az ő érdeme. Köszönöm, drágám!

Hatalmas éljenzés támadt, és Cherry elpirult.

– Nem engem illet az összes dicsőség – tiltakozott. – Az érdem ugyanúgy Maggie-é, Rose-é és Gertie-é is.

Magához intette mindhármukat, és ott álltak sorban, egymást átkarolva.

– Én vagyok a legszerencsésebb férfi a világon, hogy négygenerációnyi hihetetlen nő van mellettem – helyeselt Mike. – Higgyétek el, ők jelentik számomra az életerőt.

3. fejezet

Ahogy a nap lustán megindult lefelé a szurdok irányába, a vendégek kezdtek elszállingózni. Cherry hirtelen arra vágyott, hogy tűnjön el mindenki. Fáradt volt, és lüktetett a feje a túl sok rózsaszín habzóbortól. Kifogyott a csevegési témákból, fájt a lába, és alig várta, hogy rendet csinálhasson. Az asztal pompája megfakult, a virágok mintha elhervadtak volna a késő délutáni napsütésben, sőt még a dinoszauruszlufi is kissé leeresztettnek tűnt.

Mike nem volt sehol. Cherry látta, hogy Lambert professzor távozni készül, és szeretne elbúcsúzni. Talán az irodájában van? Leszaladt a lépcsőn, végigment a ház hátsó részébe vezető folyosón, és bekukkantott az ajtón.

Mike ott állt az ablaknál. Éppen szólni akart neki, amikor meglátta Annekát. A két ember olyan intenzitással nézett egymásra, amelyet Cherry még négy méterről is érzékelt. Megdermedt, és a torkán akadt a szó.

– Köszönöm ezt a fantasztikus ajándékot – szólalt meg Mike.

– Valamit be kell vallanom – mondta Anneka. – Nagyon-nagyon régen festettem. Azért, hogy magamnál tarthassalak. Szükségem volt rád. Az őrangyalomra – visszhangozta a saját korábbi szavait.

Mike meglepett arcot vágott. Bólintott. Aztán elmosolyodott. Úgy tűnt, tanácstalan, nem tudja, mit mondhatna. Pillanatok teltek el. Végül rámutatott a nő kulcscsontjára.

– Odatapadt egy szezámmag.

– Ó! – Anneka lenézett. – Biztos a kolbászos tekercsből. – Felemelte a kezét, hogy lesöpörje, de Mike megelőzte: kinyújtotta a mutatóujját, és a nő bőréhez nyomta, leemelve a szezámmagot. Az ujja egy pillanatig ott lebegett kettejük között, a tekintetük összefonódott. Aztán Anneka lehajtotta a fejét, és a szájába vette a férfi ujját, miközben továbbra is a szemébe mélyedt.

Cherrynek felfordult a gyomra.

Az egyik fele be akart rontani, és kérdőre vonni a párocskát. A másik fele el akart futni, és úgy tenni, mintha semmit sem látott volna. De végül csak dermedten állt, ahogy Anneka Mike tarkójára tette a kezét, és megsimogatta a haját. A gesztus kedves volt, és gyengéd.

– Állandóan ott vagy a gondolataimban – suttogta.

Mike megbabonázva nézett rá.

Cherry emlékezett arra, ahogy húsz évvel ezelőtt Mike Anneka tehetségéről áradozott. Emlékezett az ujjongására, amikor Anneka első lett. Arra, hogy távolról figyelemmel kísérte a karrierjét. Vagy talán nem is olyan távolról... Ezek szerint az, amit ő a tanár ígéretes tanítványa iránt érzett büszkeségének hitt, valami egészen más volt.

– Gyere el Los Angelesbe! – mondta Anneka sürgetően.

– Hogy mehetnék? – Mike tekintete továbbra is a nőébe fúródott.

– Mi mást kezdenél ennyi szabadidővel? – Anneka a hüvelykujjával végigsimított a férfi arccsontján.

Cherry majdnem felnevetett. Kínos volt nézni őket. Egy negyvenéves nő játszadozik egy hetvenéves férfival. Az undor megült a gyomrában a borral. Vett egy mély levegőt, egészen a rekeszizmáig, és kihúzta magát, bátorságot gyűjtve mélyen legbelülről. Óvatosan ellépett az ajtónyílástól, és elindult a folyosón. Nem akarta, hogy tudják: meglátta őket. Időre volt szüksége, hogy összeszedje a gondolatait. Drámát pedig végképp nem akart. Visszahőkölt az ötlettől, hogy szembeszálljon velük. Az ártatlanság bizonygatása és a tagadás megalázó és méltatlan lett volna. Mindannyiuk számára.

Ne sírj!, mondta magának. Ne sírj! Ez nem olyasmi volt, amit nyilvánosan, a család és a barátok előtt kellett volna lejátszani. A méltóság hatalmas fegyver, emlékeztette magát. Abban a pillanatban, hogy elvesztetted, elsüllyedtél.

Visszament a szalonba. Maggie éppen a poharakat gyűjtötte össze a kandallópárkányról és a kisasztalokról; az étkezőasztalról leszedték a piszkos tányérokat, a maradék ételt pedig szépen elrendezték, hátha valaki még éhes maradt. A kutyák boldogan trappoltak körbe, és felporszívózták a morzsákat.

– Hé, anya! – Maggie érintette meg a könyökét. – Szép munka! Tökéletes volt. Igazán csodás búcsúztatása apának. Tudom, hogy sokat jelentett neki.

Cherrynek sikerült egy feszes mosolyt kierőltetnie magából.

– Jól ment, ugye?

Maggie a túlsó falnak támasztott festmény felé mutatott.

– És micsoda búcsúajándék!

Elkapta az anyja tekintetét, abban a reményben, hogy együtt nevetnek, de Cherry nem ment bele a játékba.

– Ühüm…

– Jól vagy? – Maggie a homlokát ráncolta.

– Igen. Azt hiszem, csak most ért utol az egész, ez minden.

– Menj, ülj le, hozok neked egy csésze teát.

– Na, ettől százévesnek érzem magam.

– Akkor egy pohár pezsgőt.

– Iszom egy kis vizet.

– Később rendelünk valamit, és együtt megvacsorázunk?

– Miért is ne?!

Cherry örült, hogy Gertie ebben a pillanatban dübörgött be a szobába. Nehezen tudta leplezni a dolgot. Lehajolt, és kitárta a karját a kislány előtt.

– Drágám! Jól érezted magad?

Felkapta Gertie-t, majd megfordulva látta, hogy Mike visszatér a szobába. Annekának nyoma sem volt. A férfi fülig érő szájjal mosolygott. Bárki, aki ránézett, azt hihette, hogy ez egy hálás férfi mosolya, aki a legkedvesebb barátaival és kollégáival töltötte a délutánt. Nem pedig olyasvalakié, akit épp most hívott meg Los Angelesbe egy nála harminc évvel fiatalabb nő.

– Már csak a kemény mag maradt – állapította meg, és Cherrynek sikerült bólintania, de a hang valahol elakadt a torkában.

– Épp most mondtam anyának, hogy hozathatnánk curryt – szólt Maggie.

– Papadamot! – kiáltotta Gertie, kis öklével a levegőbe bokszolva.

– Mindenképpen. – Cherry rámosolygott a dédunokájára.

– Jó ötlet – bólintott Mike, és a zsebébe nyúlt a pénztárcájáért. – Én állom. – Előhúzott egy köteg húszast, és átnyújtotta Maggie-nek. – Jobb, ha megyek, és elköszönök Davenportéktól.

Odament az ablakhoz, ahol egy pár, akiknek galériájuk volt Bathban, épp távozni készült.

Cherry közelebb húzta magához Gertie-t. A kislány elpilledt, és a vállára hajtotta a fejét. Cherrynek kedve támadt ugyanezt tenni. Csak bezuhanni az ágyba, és elfelejteni, amit látott. Letaglózta a tudat, hogy tennie kell valamit, és hogy a jövő nem olyan lesz, mint amilyennek képzelte. Érezte, hogy ismét könnyek gyűlnek a szemébe, de visszapislogta őket. Vajon meddig tudja fenntartani a látszatot?

Egy kezet érzett a vállán, és megfordulva Anneka mosolygó arcával találta magát szemben.

– Cherry… Milyen csodálatos parti! – Miközben beszélt, kinyújtotta a kezét, és megsimogatta Gertie fürtjeit. Cherrynek erősen kellett uralkodnia magán, hogy ne rántsa el tőle a kislányt. – Nagyon köszönöm. Sokat jelentett, hogy veletek ünnepelhettem. Mike nagy hatással volt rám. Nélküle nem tartanék ott, ahol tartok.

– Ezt már hallottuk. – Cherry hangja jéghideg volt.

– Azt mondtam Mike-nak, hogy ha bármikor Los Angelesben jártok...

– Azt nagyon kétlem.

Anneka elmosolyodott a gúnyos megjegyzésen.

– Nos, a meghívás mindig áll.

– Köszönjük.

– És köszönjük a festményt – vágott közbe Maggie, miközben döbbent pillantást vetett az anyjára a modortalansága miatt. – Micsoda ajándék! Igazán csodálatos emlék lesz a nyugdíjba vonulásáról.

Anneka meghajtotta a fejét.

– Számomra a megtiszteltetés. Volt idő, amikor ő volt a vezérlő csillagom. Diákként nagyon elveszett voltam. Ő indított el a siker útján.

– Rendkívül nagylelkű gesztus, hogy ezt elismered – folytatta Maggie elszántan, dacára az anyja hűvösségének.

– Elnézést – szólt Cherry –, adnom kell Gertie-nek valamit inni.

A kislánnyal a karjában elhagyta a szobát. Maggie és Anneka egymásra néztek.

– Azt hiszem, a mai nap jobban megviselte anyát, mint apát – magyarázkodott Maggie. – Hetek óta tervezte ezt az egészet. És nagyon meg fog változni az élete, most, hogy apa itthon lesz.

– Hát persze – nevetett Anneka. – Gondolom, elég nehéz lesz vele. Nincs rosszabb egy unatkozó művésznél.

Mike-ra pillantott, de az éppen elmerült egy beszélgetésbe, és nem vette észre.

Cherry letette Gertie-t a konyhában, elővett egy poharat, és megtöltötte a csapból. Belekortyolt, legalább annyira azért, hogy a dühét, mint hogy a szomjúságát oltsa. Hogy merészelt ez a nő belibegni, és úgy csevegni vele, mintha néhány perccel korábban nem Mike ujja lett volna a szájában? Mintha nem próbálta volna elcsábítani a férfit a nagy szemével és azzal a fojtott babahangjával?

– Cherry? – Rose állt az ajtóban, és aggodalmas pillantással méregette. – Jól vagy?

Cherry az unokájára nézett. Nem mondhatta el neki, mit látott. Egyiküknek sem mondhatta el. Mindannyian imádták Mike-ot. Vajon kötelessége szemet hunyni afölött, amit látott? Hogy mindenki mást megkíméljen az igazságtól? Már most érezte, mekkora súllyal nehezedik rá a teher.

– Azt hiszem, kiszáradtam. Túl sokat rohangáltam, és nem ittam elég vizet.

Rose összehúzott szemöldökkel nézett rá. Őt nehéz volt becsapni őt. Végtelenül éber volt. A legapróbb jeleket is kiszúrta.

– Tényleg?

Cherry rámosolygott.

– Ez egy korszak vége, ennyi az egész. Az egyetem nagyon sokáig jelentette az életünket. A következő szakaszba lépünk...

Az utolsó szakaszba. Mike-kal megegyeztek abban, hogy kötelességük minél több izgalmas dolgot csinálni, amíg csak lehet. A listán nem szerepelt Anneka Harding.

– Hé! – Rose odalépett hozzá, hogy megölelje. – Szuper lesz. Csodálatos terveitek vannak.

– Ühüm. – Cherry olyan lelkesen bólogatott, amennyire csak tudott.

– Te vagy a példa előttem. – Rose magához szorította, Cherry pedig belefészkelődött az ölelése kényelmébe. Gyönyörű, okos, különleges Rose, aki az elmúlt négy évben a maga egyedi módján dolgozta fel az apja halálának tragédiáját.

– Te vagy a példa – mondta Cherry, és komolyan gondolta. Csak csodálni tudta Rose-t.

Megint ott volt az a gombóc a torkában. Átkozott Mike! Hogy merte ilyen helyzetbe hozni, azok után, amin keresztülmentek? Biztosan tudja, hogy a család az, ami számít? Biztosan nem annyira ostoba vagy hiú, hogy azt higgye, Anneka Harding az átmeneti izgalmon kívül bármit is nyújtana neki? Egy pillanatra elképzelte a férfit, amint egy kabrióban száguld Hollywood Hillsben, az orrán napszemüveg, és a kocsiban a The Boys of Summer bömböl. Ez lenne az, amire vágyik?

Cherry az ágyban feküdt, és Mike-ot figyelte a fürdőszobában. Az ajtó nyitva volt, és a férfi a tükörben nézte magát. Cherry jól ismerte ezt a rituálét. A legtöbb korabeli ember a tükörképét bámulta, arra vágyva, hogy megpillantsa azt, akinek még mindig érezte magát a ráncok mögött – egy villanást a fiatalságból és a ragyogásból, amely egykor a sajátja volt.

Cherry nagyon igyekezett nem a hanyatló külsőtől való félelemre koncentrálni. Ehelyett arra összpontosított, hogy jó ember legyen, és szép dolgokkal vegye körül magát. Mike-ot ez sokkal jobban aggasztotta. Kegyetlenül hajtotta a napi futást, paranoiásan rettegett, hogy elveszíti a haját – Cherry most is látta, ahogy végigszántja az ujjaival, mintha azt akarná ellenőrizni, mennyit veszített azóta, hogy utoljára megvizsgálta. Oldalra fordult, és behúzta a hasát. Nem kellene aggódnia, gondolta Cherry. Jó formában volt.

De talán Anneka fürkésző pillantásának nem eléggé. Cherrynek megcsikordult a foga a látottak emlékétől. Miért hajtott rá a nő? Persze könnyű célpont volt – egy hiú, de sebezhető férfi, aki a nyugdíjazás küszöbén áll, mintha egy kicsit önmagát is elveszítené. Miért csinálta ezt?

Cherry persze tudta a választ. Mert megtehette. Anneka ilyen nő volt. Bizonytalan, dacára a szépségének és a sikereinek. Szüksége volt a megerősítésre. Tudnia kellett, hogy ellenállhatatlan.

Mike lekapcsolta a fürdőszobai lámpát, mire Cherry lehunyta a szemét. A férfi bebújt mellé az ágyba, neki pedig megfeszült a teste. Mike kinyújtotta a kezét, és megérintette a combját, de ez inkább paskolás volt, mint simogatás. Inkább szeretetteljes, mint csábító. Általában Cherry az utóbbit a legkevésbé sem bánta, de ma este – kizárt dolog volt.

– Ébren vagy? – suttogta a férfi, mire ő álmosan motyogott valamit. – Csak meg akartam köszönni a mai napot.

Cherry nem válaszolt azonnal.

– Mindannyian sokat dolgoztunk – mondta végül. – Közös erőfeszítés volt.

– Nem. Te voltál az ötletgazda. Mindig is. Nélküled sehol sem lennék, Cherry.

Kedves lett volna, amit mondott, és Cherry tán meg is enyhült volna, ha nem Anneka szavait visszhangozza. Vajon tudatosan vagy öntudatlanul? És vajon komolyan gondolta?

Habár volt igazság abban, amit mondott. Amikor a hetvenes évek végén kiment a divatból a stílusa, amikor megérkezett a punk, és nyersebb grafikai világot követelt, nem pedig azt a végletekig fokozott részletgazdagságot, amellyel ő dolgozott, Cherry a tanítás felé terelte Mike-ot, és biztatta, hogy képezze át magát, és a tapasztalatait felhasználva tanítsa a következő generációt. Később, amikor már egy ideje tanított, Cherry látta, hogy az Avonminsteri Egyetemen megüresedett egy állás, és tudta, hogy a tanszék dinamikus, innovatív hely hírében áll. Túlságosan vonzó volt a gondolat, hogy újra Rushbrook közelében éljen, így gyengéden elrángatta a férfit Londonból, és délnyugatra költöztek. Mike kivirágzott, ő pedig közelebb került ahhoz a helyhez, amely még mindig a szíve csücske volt.

Hogy is van a mondás? Minden sikeres férfi mögött...

Nem válaszolt. Csak kinyújtotta a kezét, és megveregette Mike-ét, hogy nyugtázza a háláját, de egyúttal egyértelművé tegye, hogy nincs eléggé ébren ahhoz, hogy folytassa a beszélgetést. Remélhetőleg a férfi megérti a célzást.

Megértette. Öt perccel később a lélegzete elmélyült egy a horkolás és szuszogás határán álló hanggá. Cherry ott feküdt a sötétben, és hagyta, hogy a szinte egész délután gyűlő könnyek végiggördüljenek az arcán. Átkozottul nehéz volt úgy sírni, hogy közben ne csapjon zajt. A legkevésbé sem akarta, hogy Mike felébredjen, és megkérdezze, mi a baj.

Bosszantó volt, miután olyan keményen dolgozott azon, hogy tökéletes búcsút rendezzen neki. Tudta, hogy a férfi bizonyos szempontból retteg a nyugdíjazástól, és hogy bizonytalan a jövőt illetően. Ezért akarta, hogy a mai nap különleges legyen. Lehet, hogy neki sosem volt saját karrierje, de megértette, hogy Mike számára miért ijesztő elbúcsúzni az egyetemtől, és mint mindig, most is meg akarta védeni a férfit.

Az, hogy Mike-ot és Annekát együtt látta, a lelke mélyéig megrázta. Olyasvalakiként, aki büszke arra, hogy általában minden helyzetre van válasza, Cherrynek most fogalma sem volt, mit tegyen. Nem tudomást venni arról, amit látott, azt jelentette, hogy hazugságban él, és hagyja, hogy a férfi megússzon valami megbocsáthatatlan dolgot. Ha szembeszáll vele, az drámát, egymás fejéhez vágott ocsmányságokat és nehéz döntéseket jelentett volna.

Azok után, amin mindannyian keresztülmentek, ez rohadtul tisztességtelen volt. Bárcsak ne indult volna Mike keresésére! Talán túlreagálta a dolgot. Hajlamos volt rá, ha fáradt volt, és most egy hosszú, fárasztó nap állt mögötte. Talán az egész nem volt más, csupán részeg flörtölés, amely fölött jobb, ha elsiklik.

Aludj el, Cherry!, mondta magának, és letörölte az utolsó könnyeit. A válaszok gyakran alvás közben születtek meg; a tudatalattija kotorászott, és kibogozta a csomókat, amelyeket az élet kreált. A reggel talán tisztánlátást hoz. Talán azt mondja majd neki, hogy feleslegesen aggódott.

Holnap elmegy Rushbrookba. Rushbrookból mindent másképp lát majd. Rushbrooktól megkapja a választ, ebben biztos volt.

4. fejezet

– Nyúzzuk meg a nyulat!

Rose nem volt egészen biztos benne, hogy a mai finnyás időkben ez a kifejezés helyénvaló egy háromévesnél, de a dédnagymamája, Catherine mindig ezt mondta neki, amikor kicsi volt, és lefekvéshez készítette. És az emberek így élnek tovább, nem igaz? Úgy, hogy az utódok továbbviszik a hagyományaikat, a mondásaikat, kis szokásaikat. Így hát Catherine emlékére továbbra is ezt használta.

És úgy tűnt, Gertie-t nem zavarta. Karja a levegőbe repült, Rose pedig lehámozta róla a pizsamát, és csíkos, hosszú ujjú pólót és kordbársony kötényruhát adott rá. Fél szemmel az órára pillantott. A tegnapi ünnepség után ma reggel késésben voltak, és Rose utálta, ha sietnie kellett, mert így nem volt ideje gondolatban rendesen végigvenni a tennivalók listáját. Ez a rituálé határozta meg, hogyan érzi magát a nap hátralévő részében. Ha elmaradt, ideges volt, és nyugtalankodott amiatt, hogy valamit esetleg kihagyott. Noha nyilván semmi szörnyűség nem történt volna, ha bármelyik pont kimarad. Erre muszáj volt emlékeztetnie magát. Folyamatosan. Ha rossz sorrendben pakolta be Gertie ebéddobozát, az nem jelentett tragédiát. Ha a biciklije kerekeit nem a megfelelő sorrendben pumpálta fel, akkor sem történt katasztrófa.

Nagyon keményen dolgozott azon, hogy úrrá legyen a szorongásán, de néha mégis rátört. Nem tudta biztosan, hogy ma miért bukkant felszínre, de úgy gondolta, talán a parti okozta stressz váltotta ki. A parti ugyanis változást jelentett, és Rose utálta a változást. Azt szerette volna, ha mindig minden marad a régiben, még akkor is, ha az agya racionális része tudta, hogy az élet nem így működik.

Minden héten megpróbált valami új dolgot csinálni, csak hogy szokja az új ötleteket, az új embereket, az új környezetet. Tegnap rákényszerítette magát, hogy beszéljen három olyan vendéggel, akikkel még sosem találkozott, és tulajdonképpen jól érezte magát. Diadalmasan tért haza, de ma fáradt volt, és kimerült. Nyűgös. Emlékeztette magát, hogy rendesen egyen, mielőtt elindulnak otthonról. Nem volt éhes, de ha üres volt a gyomra, akkor elkapta az, amit ő éhségdühnek nevezett.

A traumája természetesen az apja halálában gyökerezett. Azelőtt Rose rettenthetetlen volt, nem zavarta a változás vagy az új dolgok. De miután tizenhét évesen elveszítette az apját, elhagyta az önbizalma, szorongóvá és óvatossá vált. Idővel már majdnem sikerült úrrá lennie a neurózisán, de a dédnagymamája nemrég bekövetkezett halála újra a mélybe taszította. Noha ez nem jelentett akkora megrázkódtatást vagy tragédiát, sőt nem is volt váratlan, hiszen Catherine már jóval kilencven fölött járt, de ők ketten nagyon közel álltak egymáshoz, és Rose-nak hiányzott a dédnagyanyja.

És, emlékeztette magát – mert a kiváltó ok megtalálása mindig segített neki megbirkózni a szorongást követő kontrollvesztéssel –, ez az a nap, amikor a Lilaakác-házat átadják az új tulajdonosoknak. Bizonyára ezért volt ideges. A ház rendkívül fontos része volt az életének. Ismerte minden zugát, tudta, hogyan esik be a fény az egyes szobákba, ismerte a lépcsők nyikorgásának, az állóóra ketyegésének a hangját. És a kertet – bekötött szemmel is körbe tudta járni, és csak a szagokból megmondani, hol van. Az üvegház éles pézsmaillata, a rózsaágyások álomszerű édessége, a komposzthalom gazdag aromája. Soha többé nem szippanthatja be őket.

Semmi baj, nyugtatta magát. Mindent, amit Catherine-től tanult, magáévá tett és hasznosított. Ott volt a családja körülötte. Fokozatosan újjáépítette önmagát. Tavaly két tárgyból újra leérettségizett, és a harmadik is meglesz a következő két hétben. Készen akart állni, mire Gertie szeptemberben megkezdi az iskolát a mountville-i általánosban. Rose-nak már a gondolattól is többször felfordult a gyomra.

Maggie volt az, aki finoman javasolta, hogy Gertie-nek óvodába kellene mennie, hogy felkészüljön az iskolára.

– Nem vagyok biztos abban, hogy jót tesz neki, ha állandóan olyan emberek veszik körül, akik imádják. Meg kell tanulnia osztozkodni, mások szabályai szerint játszani, és kiállni magáért. Jót tenne neki, Rose. És neked is. Szükséged van egy kis időre, hogy a saját dolgaiddal foglalkozz. Te vagy a legcsodálatosabb anya, de te több vagy, mint Gertie anyukája. Nem bűn, ha hagysz magadnak egy kis teret.

Rose tudta, hogy Maggie szavai mögött más is rejlik. Hogy talán egy kicsit túl intenzív a kapcsolata Gertie-vel. Maggie talán úgy gondolta, hogy Gertie elkényeztetett? Túlságosan is? Mindannyian igyekeztek, hogy ne tegyék tönkre, de a kislány nagyon is biztos volt abban, hogy imádják, és mindannyiukat – Rose-t, Maggie-t, Cherryt és Mike-ot – a kisujja köré csavarta, ha úgy akarta.

Maggie tehát befizette heti három napra az óvodába, Rose-nak pedig így volt ideje magára. Amit jól kihasznált, felkészült a megismételt pszichológiaérettségire, és hetente egyszer önkénteskedett is. De közeledett a szeptember, ő pedig tudta, hogy ha Gertie iskolás lesz, neki is lépnie kell, a társadalom hasznos tagjává válnia, és rendes állást szereznie. Nem élhetett örökké otthon az anyjával.

– Gyere, drágám! Fog a sisakodat és az uzsonnás dobozodat!

Gertie felugrott, bedobta a komposztálóba a banánhéjat, ahogyan tanították neki, és összeszedte a holmiját. Rose belebújt a hátizsákjába, és magához vette a kulcsait. Maggie már elment otthonról. Bezárta az ajtót, majd kitalált egy jelszót, hogy emlékeztesse magát, hogy ráfordította a zárat, így nem kellett visszafordulnia a sarokról, hogy ellenőrizze.

– Rebarbara – mondta, miközben elfordította a kulcsot. Rebarbaraszezon volt. Hamarosan leszedheti a bordó szárakat, és beszívhatja a csípős illatukat.

– Rebarbara! – visszhangozta Gertie, aki ismerte a dörgést, majd felpattantak Rose biciklijére, és elindultak a reggeli napsütésben.

Egy órával később Rose már a kertben térdelt, az ujjait a talajba mélyesztve, hogy kihúzza a szezon első retkét. A közelből odahallatszott a reggeli forgalom moraja, mert a magaságyás egy Avonminster külvárosában lévő ipari terület szélén volt. Hetente egyszer járt ide, hogy leszedje a termést, majd megfőzze a Lélektálban.

A Lélektálat egy helyi vállalkozó finanszírozta. Aaron ezzel akarta meghálálni a társadalomnak a sikereit. Egy kisebb vagyont keresett azzal, hogy különleges sportfelszereléseket árult online, és a raktára közelében épített egy konyhát és egy ebédlőt. Bárki, aki ebédelni akart, odamehetett, senki nem kérdezett tőle semmit. Aaron tudta, milyen érzés éhezni. Tizenéves korában letért a jó útról, olyan dolgokat csinált, amelyekre nem volt büszke, de változtatott az életén, és most itt volt az ideje, hogy törlesszen a sors felé. Mindennap ott volt, mindenkivel beszélgetett, együtt evett az emberekkel, észrevette, ha valaki levert, vagy nem volt vele rendben valami, és készségesen adott tanácsokat. Mindig kiszúrta, ha valaki bajban volt.

Rose szívesen áldozta az idejét arra, hogy zöldséget termeljen és főzzön a Lélektálban, és jót tett neki, hogy ez kimozdította a komfortzónájából, és hogy beszélgetett az emberekkel. Az, amin keresztülment, empátiával ajándékozta meg, mert tudta, hogy az élet bármikor ledönthet valakit a lábáról, és hogy nem rossz ember az, aki ezt nem bírja ki.

Szemügyre vette a többi nyersanyagot: saláta, mángold, sárgarépa és némi friss borsó. És persze rebarbara, mert tudta, hogy mostanra megérik, és hogy ma az lesz a desszert vaníliamártással.

Vajon bezárta az ajtót? Rose egy pillanatra megállt a munkában, és emlékeztette magát, hogy a kódszónak meg kellene nyugtatnia, nem pedig felhúznia. Persze hogy bezárta. Persze. Persze. Persze. Felkapta a kosarát, és megpróbálva elhallgattatni a fejében lévő hangokat, elindult a Lélektálba.

Az ebédlővel szomszédos aprócska konyhában lemosta a sarat a kezéről. Aztán nekiállt felmérni, mit főzhetne, átnézte szekrényeket és a hűtőt, hogy mijük maradt az adományba kapott élelmiszerekből. Talán egy pásztorpitét, gondolta. Rengeteg édesburgonyájuk volt, amelyből elkészíthette a pürét a tetejére. Hagyma, sárgarépa, zeller, póréhagyma és paszternák a pite aljára. Néhány kosztos ugyan nyafogott, hogy nincs hús, de mindig tisztára törölték a tányérjukat. Ez is a rituálé része volt – a kötekedő ugratás és a színlelt panaszkodás. Rose tudta, hogy hálásak. És gondoskodott róla, hogy amit adott nekik, az a lehető legfinomabb legyen. Sok vaj a pürébe. Rengeteg sajt a tetejére.

Aaron belépett, és összepacsiztak.

– Szia, Rosalita! Mit főzöl?

A férfi triatlonista volt, és ennek megfelelően vékony testalkatú. Narancssárga kapucnis pulóvert viselt, amelynek a hátán a Zúzd össze! felirat díszelgett, és szűk tréningnadrágot.

– Pásztorpitét – felelte. – És talán sajtos makarónit egy kis mángolddal.

– Egy kis mivel?

– Puccos káposztával – vigyorgott Rose, pontosan tudva, hogy Aaron ismeri a mángoldot.

Néha, amikor ránézett a férfira, olyasmit érzett, amit nem kellett volna. Bár ki nem? Aaron sikeres volt, kedves, vicces és átkozottul jóképű. Elegánsan viselte a gazdagságát. Biciklivel járt dolgozni, és sosem hivalkodott az elektromos BMW-vel, amelyről Rose tudta, hogy a társasház aljában lévő garázsában áll. Sosem felejtette el, honnan jött. Hetente többször is elment az anyjához teázni. A régi haverjaival lógott. Rose tudta, hogy pénzt is ad kölcsön a barátainak, akiknek volt egy zenekaruk, hogy felvegyenek egy demót. Az unokatestvérének, hogy vásároljon egy büfékocsit, és jamaicai rizses-borsós kecskecurryt árulhasson a város különböző pontjain. Anélkül, hogy kamatot kért vagy megszabta volna a törlesztési kereteket.

És Rose-t valamiért az apjára emlékeztette, ami vicces volt, mert nem is különbözhettek volna jobban. Aaron fekete volt, fiatal, vagány és elképesztően menő; Frank fehér, középkorú, és egy kicsit kocka. Bár mindketten szerették a zenét. Frank nem volt gazdag, mint Aaron, de amije volt, azzal hihetetlenül nagylelkűen bánt, ahogy az idejével is. Törődött másokkal, és bízott bennük. Ez hiányzott Rose-nak. Az, ahogyan Frank megértette az embereket, és ahogy a legjobbat hozta ki belőlük. Aaron is ezt tette. Elérte, hogy az ember a kedvében akarjon járni.

Rose munkához látott. A konyha egyszerű volt, de mindennel felszerelve, ami szükséges ahhoz, hogy sok emberre főzzenek: hűtőszekrény, fagyasztó, tűzhely, dupla mosogató és egy mosogatógép, amely öt perc alatt mindent tisztára mosott. És rengeteg edény, serpenyő és tepsi. Kirakta a zöldségeket, majd a hűtőből és a szekrényekből elővett mindent, amire szüksége volt: vajat, tejet, egy nagy zacskó reszelt sajtot, tésztát… Ma volt elég, hogy választhassanak, ki mit szeretne.

Öt perccel később már nagyban kockázta az édesburgonyát és a töltelékbe kerülő zöldségeket. Aaron bekapcsolta a zenét, és valami vidám, hatvanas évekbeli reggae dallama töltötte be a helyiséget. Rose önkéntelenül is elmosolyodott, és mozogni kezdett a ritmusra. Délre már a sütőben barnult a pásztorpite és a sajtos makaróni. Töltött magának egy csésze teát, és kiment az ebédlőbe, ahol a vendégek gyülekeztek. Általában úgy húszan voltak. A fele törzsvendég, a többiek olyanok, akik csak időnként bukkantak fel, és mindig akadtak néhányan, akiket egyáltalán nem ismert.

Körbejárt, üdvözölte az ismerős arcokat, volt, akivel összeütöttre az öklét, másokkal pacsizott, vagy megveregette a vállukat. Igyekezett mindenkivel beszélgetni, aki feszélyezettnek, félénknek vagy bizonytalannak tűnt. Bár Aaron keményen dolgozott azon, hogy a Lélektálban enni ne legyen megbélyegző, az emberek néha mégis szégyenkeztek miatta. Legalábbis az első alkalommal, amikor eljöttek. De egyhamar megnyugodtak.

A szabály az volt, hogy mindenkinek az asztalhoz kellett ülnie. „A közös étkezés az emberi lét fontos része – mondta Aaron. – És azt akarom, hogy itt családban érezzék magukat.” Néhányan megebédeltek, majd távoztak, amilyen gyorsan csak tudtak, mások viszont elidőztek, vágytak a társaságra és a beszélgetésre, és soha nem siettek. A vendégek többnyire férfiak voltak, de ami a korukat illeti, sokfélék. Néhányan épp csak elvégezték az iskolát, mások kétségkívül nyugdíjaskorúak voltak. Mindannyian udvariasan viselkedtek. Mindannyian hálásak voltak. Viszonozták a kedvességet.

És mindannyiuknak más-más oka volt arra, hogy itt voltak. Néhányan már egy ideje az utcán éltek. Mások gödörbe kerültek, de remélték, hogy kikecmeregnek, és újra talpra állnak. Néhányan – általában az idősebbek – egyszerűen csak magányosak voltak. Nyilvánvalóan akadtak közöttük szerfüggők is, bár senkit sem engedtek be, aki láthatóan alkohol vagy drog befolyása alatt állt. Sokan küzdöttek mentális problémákkal. Rose néha úgy érezte, betemetik a problémák, és nem tudta, hol is kezdjen el segíteni.

– Megteszed, amit tudsz – mondta neki Aaron, amikor egy nap erről panaszkodott. – Ez a fontos.

Rose nem volt mindig meggyőződve arról, hogy a sajtos makarónija bárkinek is megváltoztatja az életét, de mindent elkövetett, hogy elvegyüljön az emberek közt, és beszélgessen velük ebéd közben.

Ma Gaz mellett ült. A férfi törzsvendég volt, és a kilencvenes évek zenéje, amelyért rajongott, összekötötte őket. Lenyűgözte Rose tudása.

– Honnan tudsz ennyit a Stone Rosesról? – kérdezte.

– Az apámtól – magyarázta Rose. – Megvan az összes lejátszási listája. Hetvenes évek, nyolcvanas évek, kilencvenes évek... Állandóan a zenéről beszélgettünk.

– A kilencvenes évek voltak a legjobbak – jelentette ki Gaz, bár neki személy szerint nem tettek jót. Rose tudta, hogy a férfi alkoholista, mert nagyon nyíltan beszélt a gondjairól. A múltban drogproblémái is voltak.

– A drogokról könnyebb volt leszokni – mondta. – A piáról nehezebb. Mindenhol hozzájuthatsz. – A férfi ferde mosollyal nézett rá. Világoskék szeme és sötét szemöldöke volt, telt szája, és a szeplői miatt fiatalabbnak látszott a koránál: Rose úgy negyven körülire becsülte. Most vékonyabbnak tűnt a szokásosnál, az arca kissé beesett volt, az arccsontjai kiugróak. – És a piával az a helyzet... hogy úgy gondolod: Csak megiszom egy dobozzal, hogy oldjam a feszültséget. És mielőtt észbe kapnál, már benne is vagy. – Gaznek elkomorult a tekintete. – Nem tudok uralkodni magamon. És ezzel tisztában is vagyok. Akkor miért csinálom? Shell megint kirúgott.

– Hol alszol?

– A haverom kanapéján. De nem csövezhetek ott örökké. – A férfi felemelte a villáját, és Rose látta, hogy remeg a keze. Vajon még a tegnap esti italozástól, vagy mert már szüksége volt egy újabb italra? Látta, hogy Rose figyeli. – Állandóan remegek – mondta. – Túl sokat ittam. Túl sokat buliztam.

Letette a villáját. Alig evett valamit.

– Nem eszed meg? Ha én nem eszem, elfog az éhségdüh. Tudod, éhes és dühös vagyok egyszerre.

– Nem érzem magam valami jól – ismerte be a férfi. – De azért finom. Mindenki a te főztödet szereti a legjobban.

Rose elnevette magát, és meghatódott a bókon. Nem érezte, hogy erőltethetné Gazt, hogy egye meg az ételét. A férfi leszegte a tekintetét, és még jobban remegett. Mintha a hideg rázná, vagy lázas lenne.

– Hol alszol ma este? – Rose aggódott, hogy Gaz az utcán köt ki.

– Aaron azt mondta, alhatok a kabinban.

Aaron épített egy kabint a parkolóban, vészhelyzet esetére. Egy-egy éjszakára lehetett beköltözni, és két alkalom között egy hetet várni kellett. De száraz volt, és meleg, vécével és mosdóval felszerelve.

– Az szuper. Szeretnél magaddal vinni valami kaját? Van egy kis kenyerem. Csináljak neked sajtos szendvicseket?

Gaz értetlenül nézte, mintha azon tűnődne, hogy miért törődik vele. Bár sokkal idősebb volt nála, Rose mégis úgy érezte, hogy vigyáznia kell rá.

– Ma van a lányom születésnapja – mondta a férfi.

– Ó! Ez jó... nem igaz?

Gaz viszonylag későn lett apa. A barátnője, Shell rábeszélte, hogy meggyőződése ellenére vállaljon gyereket. Gaz mindenkinél jobban tisztában volt a problémáival. Shell túl optimista volt, és rosszul ítélte meg, hogy képes lesz-e lecsillapodni és felelősségteljes felnőttként viselkedni. Nem volt kétséges, hogy a férfi szerette a lányát, ám a démonain nem tudott felülemelkedni. Most pedig, hogy az elkeseredett Shell kirúgta, egy olyan ördögi körbe került, amelyben a jó útra térés és a visszaesés között vergődött.

Gaz elkomorodott.

– Még arra sincs pénzem, hogy vegyek neki valamit. Miféle csapnivaló apa az ilyen?

Rose az asztalra szegezte a tekintetét. Aaron egyik legszigorúbb szabálya az volt, hogy a személyzet nem adhat pénzt senkinek. Túl könnyű volt bedőlni egy zokogva előadott történetnek, és a pénzzel aztán az illető visszaélhetett volna.

– Egy plüss egyszarvút szeretne. Csak húsz font, de nincs annyim. Úgy volt, hogy ma találkoznom vele, de hogyan jelenhetnék meg üres kézzel? – A férfi arca eltorzult, és Rose tudta, hogy sírni fog. – Miért vagyok én ekkora lúzer? Miért nem tudom összeszedni magam? Annyira szeretem mindkettőjüket, mégis cserben hagytam őket. Minden egyes alkalommal.

– Kaphatsz segítséget. Ezt te is tudod. Beszélj Aaronnel.

Gaz tekintete Aaronre siklott, aki a sarokban viccelődött egy csapat fiatalabb sráccal, akik nyilvánvalóan felnéztek rá. Rose látta, hogy az jár a fejében: Aaron minden, ami ő nem. Gaz összegörnyedt, és lehajtotta a fejét.

– Azt hiszem, ez a mélypont. Amikor az embernek arra sincs pénze, hogy szülinapi ajándékot vegyen a kislányának.

Rose Gertie-re gondolt, és az ágyára, amelyben több plüssjátékot halmoztak fel, mint amennyire egy gyereknek szüksége lehet. Aaronre pillantott, és szinte hallotta a figyelmeztető szavait. Aztán Gazra nézett, és egy olyan férfi arcát látta, akit megalázott a saját gyengesége.

– Nem szabadna pénzt adnom neked – mondta halkan. – De mielőtt elmész, gyere be a konyhába egy kis ennivalóért.

Látszott Gazon, hogy szégyenkezik, amiért Rose azt hiszi, hogy pénzt koldult tőle.

– Nem így értettem. – Lenézett az ölében összekulcsolt ujjaira. Jobban remegett, mint valaha. – Nem akarom, hogy bajba kerülj.

Mit tenne az apja?, gondolkodott Rose. Úgy vélte, hogy Frank valószínűleg megbízna Gazban. A dolog kockázatos volt. Az esze nemet mondott, de a szíve hangosabban kiabált. Húsz font egy plüss egyszarvúért. Hogy árthatna ez bárkinek?

– Senki sem tudja meg – mondta. – Senki sem fog rájönni.

5. fejezet

Egy óra úszás a Lidóban általában kitisztította Cherry fejét, és segített összpontosítania. Ám a víz ma nem tudta elmosni a szorongását. Leúszott hatvan hosszt, aztán megszárítkozott, felöltözött, és beugrott a kocsiba. Most kifelé tartott Avonminsterből a függőhídon, amely délnyugat felé mutató iránytűként szolgált.

Fél hétkor kászálódott ki az ágyból, a napfény átsütött a fehér spaletta lamelláinak résein. Melegítőnadrágot és pólót húzott, felkötötte a haját, és belebújt a tornacipőjébe. Nem volt szokatlan, hogy még azelőtt elhagyta a házat, hogy Mike felkelt volna – szeretett minél korábban elmenni úszni –, de ma reggel különösen vigyázott, hogy ne ébressze fel. A férfi arcát a párnájába temetve, mélyen aludt.

A földszinten semmi nem árulkodott arról, hogy előző nap közel száz ember ünnepelt itt, kivéve a csillogó poharak sorait, amelyek arra vártak, hogy száradás után visszategyék őket a dobozukba, és a konyhaszigeten sorakozó üdvözlőkártyákat. Cherry kivette a mosógépből a terítőket és a szalvétákat, amelyek hamarosan már a szárítógépben pörögtek.

A szalonban a falnak támasztva állt Mike őrangyala. Cherry viszolyogva nézte, és elfogta a kísértés, hogy belerúgjon, átszakítva a lábával a vásznat. Vagy hogy felvigye a függőhídra, és lehajítsa. Milyen jóleső érzés lett volna látni, ahogy belezuhan a folyóba, és figyelni, amint Anneka keze munkája feloldódik a vízben, és a színeket elmossa az ár!

De eszébe jutott az önmagának tett ígérete. Hogy megőrzi a nyugalmát. És méltóságteljesen viselkedik. Felkapta a táskáját, és elindult az ajtó felé, alig várta, hogy eltűnjön, mielőtt Mike lemegy a lépcsőn, és elkezd arról áradozni, hogy milyen csodálatos nap volt. Tervet kellett készítenie, mielőtt újra találkoznak.

Most az M5-ös autópályán robogott, keresztül a mendipi dombokon a Somerset szívében lévő gyerekkori otthona felé. Valaha nagyon szeretett volna elmenekülni abból az apró, álmos faluból, ahol semmit sem lehetett úgy csinálni, hogy ne tudjon róla mindenki, különösen, ha az ember a helyi orvos lánya volt. Most mintha a levegő is a nevét suttogta volna, ahogy áthajtott Honisham kis mezővárosán, elhaladva az ifjúkora nevezetes helyei mellett. A hatalmas középiskola még mindig ott állt – neki nem sikerült bekerülnie a gimnáziumba, és azóta is munkált benne annak a napnak a csalódottsága, amikor kihirdették az eredményeket. Az anyja vigasztalta.

– Nem lehet mindenki tudós, drágám. Bármit csinálsz is, boldogulni fogsz. Az a fontos, hogy minden lehetőséget megragadj, ami az utadba kerül. És kövesd a szívedet. Neked hatalmas szíved van, Cherry. Jól fog szolgálni téged.

Cherry némi vigaszt merített az anyja szavaiból, és végül már nem is érdekelte, hogy megbukik-e a záróvizsgán, amíg minden hétvégén segíthetett a helyi lovardában kihordani a trágyát a kövér barna pónik alól. Nem gondolt tovább a lovak ápolásával töltött nap öröménél, annál, hogy a kerítésen ülve sonkás szendvicset és kekszet evett, a délután végén pedig kihajtotta őket a mezőre.

Persze tizennégy éves korára a bársonyos pofájuk és a csillogó szőrük vonzereje már másodlagos lett – a reáliskola sokkal izgalmasabb dolgokkal kecsegtetett. Olyasmivel, ami a csak lányoknak fenntartott gimnáziumban nem lett volna elérhető. A keskeny csípőjű, mocskos szájú, meleg kezű honishami fiúk felébresztettek benne valamit. Olyan forróak és gyengék voltak, mint a kávé az Aranytojásban, ahol összegyűltek.

Cherry ajkára mosolyt csalt az emlék. Több mint ötven évvel később a város nem sokat változott. Még a Csizmácska is megvolt. Ott vette az első rúzsát: egy halvány rózsaszínt, amelynek vegyszeresen édes íze volt, és még teltebbnek mutatta az ajkát. Azon a nyáron, amikor elkezdte viselni, minden megváltozott. Mindenki Cherry Nicholsont bámulta, néhányan rosszallóan, néhányan irigykedve, néhányan pedig leplezetlen vággyal.

Kevesebb mint két kilométerrel később letért a főútról, és mélyen behatolt az angol vidékbe, az út egyre keskenyebbé vált, mígnem elérte a Rushbrook feliratú fekete-fehér táblát.

A május illett Rushbrookhoz. A sövényt sűrűn benőtte az erdei turbolya, az almáskertek rózsaszín és fehér ruhát öltöttek, a levegő nehéz volt az édes virágillattól. A nap még szelíden sütött, ez még nem a nyár éles, vakító fénye volt, és a fű, a fák meg a bokrok susogtak a tétova szellőben, amely úgy jött-ment, mint egy tisztelettudó szobalány. Ahogy Cherry haladt befelé az úton, a tarka kertekben álló, magányos kis házikókat felváltotta egy nagyobb házcsoport, amelyet egy templomtorony uralt. Ez volt a falu szíve. És ennek a közepén állt a Lilaakác-ház.

Ez volt az utolsó lehetőség, hogy Cherry elbúcsúzzon, és hogy őrült módjára utoljára ellenőrizze, nem maradt-e véletlenül egy gyémántgyűrű egy darab szappanba ragadva a földszinti vécében, bár tudta, hogy nem. A bátyjával, Tobyval, miután hónapokig pakoltak, három hete végezték el a nagytakarítást, gondoskodva arról, hogy minden felület ragyogjon, és minden ablak csillogjon. De ma zárta be utoljára a bejárati ajtót. A kulcsokat már átadták az ingatlanügynöknek, hogy az továbbítsa az új tulajdonosoknak, kivéve azt az egyet, amelyet Cherry megtartott. Azt a kulcsot, amely gyerekkora óta az övé volt. Azt, amellyel kinyitotta az ajtót, amikor hazajött az iskolából vagy az istállóktól, és amelynek a karikája köré egy kopott királykék szaténszalagot kötött. A zárat soha nem cserélték le. Az új tulajdonosok kétségkívül megteszik majd, de ők csak délben veszik birtokba a házat.

Cherrynek még egyszer utoljára muszáj volt bemennie.

Behajtott a kőoszlopok között, amelyek a ház oldalához vezető feljárót őrizték. A kovácsoltvas kapunál még mindig ott állt az Eladó tábla, rajta keresztben a Szerződés szerint eladva felirat. A házat a Bannister házaspár vette meg Londonból; a közeli Honisham vasútállomásának csábereje, ahonnan gyorsvonattal lehetett eljutni a Paddingtonra, megpecsételte az üzletet.

Az úttól kissé hátrébb álló szögletes Lilaakác-ház rendíthetetlen nyugalmat árasztó épület volt, tökéletes otthon a kisvárosi orvos számára. A halványlila akác, amelyről a ház a nevét kapta, éppen a legszebb pompájában virágzott. Cherry már akkor érezte az illatát, amikor kinyitotta a kocsi ajtaját, és eszébe jutott, ahogy az minden tavasszal beszállt a szobája nyitott ablakán, és a nyarat hirdette.

Végigment a bejárati ajtóhoz vezető ösvényen, amelyet kétoldalt levendula és piros-fehér tulipánok szegélyezték. Ezeket később a nyár folyamán sarkantyúfű, gyűszűvirág és küllőrojt szőnyege váltotta fel, kusza rózsák, majd sötétvörös, lila és narancssárga dáliák következtek. A bejárati ajtó előtt megállt. Eszébe jutott, ahogy megölelte a bátyját, és elbúcsúztak a háztól.

Gyógyító erejű volt az elmúlt hónapokban Tobyval töltött idő. A bátyja ahányszor csak tudott, lejött Yorkból, hogy segítsen neki kitakarítani a házat. Felidéztek egy csomó emléket, és megbékéltek egymással, tisztázták a fiatalkori kis félreértéseket, amelyek többségén jókat nevettek. Toby végül beismerte, hogy ő karcolta meg Cherry Jefferson Airplane-lemezét, bár annak idején megesküdött, hogy a közelében sem járt. Ki más lehetett volna? Ő cserébe pedig bevallotta, hogy megette az utolsó szeletet Toby születésnapi tortájából, amit a bátyja magának tett félre, mert amikor éhesen hazaért az istállóktól, képtelen volt ellenállni a csokoládémáznak, amelyre az anyja Smartiesból egy T betűt rakott ki. Akkor az a torta rettentően bonyolult műalkotásnak tűnt a számára. Most eszébe jutott Gertie legutóbbi születésnapi tortája: egy doboz Smarties lebegett fölötte, és a tartalma beborította a tetejét és az oldalát. Egy antigravitációs torta. Manapság mindennek meghökkentően eredetinek és lenyűgözőnek kellett lennie, olyannak, amit fel lehet tenni az Instagramra. Cherrynek fájt a szíve az egyszerűségért és az ártatlan időkért. És az anyja öleléséért.

Azon a napon, amikor az utolsó holmit is kitakarították a házból, és a munkát befejezettnek nyilvánították, Tobyval együtt vacsoráztak a Hattyúban, a helyi pubban, amely a folyó kanyarulatában bújt meg, nem messze innen.

– Tudod, az a helyzet, hogy anya okos volt – mondta Toby, miközben villájával felszúrt egy chipset. – Néha azt hiszem, okosabb volt, mint apa. De nem volt alkalma használni az eszét. Ötven évvel később rakétatudós lett volna. Gondolod, hogy orvosfeleségként elpazarolta az életét?

Catherine ápolónőnek készült, amikor a háború előtt megismerkedett a jóvágású orvostanhallgatóval, Nigel Nicholsonnal.

– Nem – felelte Cherry határozottan. – Sokat tett ezért a faluért és az itt élő emberekért. Az, hogy nem csinált karriert, még nem jelenti azt, hogy nem számított.

– Ó, nem úgy értettem! – szabadkozott Toby sietve. – Csak azon tűnődöm, vajon mit csinált volna, ha más időben születik.

– Boldog volt – jelentette ki Cherry. – És másokat is boldoggá tett. Hát nem ez számít?

– Rettentően hiányzik – mondta Toby. – Még ha az ország másik végén éltem is, mindig tudtam, hogy itt van.

– Tudom. – Cherry megölelte a bátyját. – Annyira szerencsések voltunk, hogy itt volt nekünk!

Most fogta a becses kulcsot, elfordította a zárban, és az életben legeslegutoljára kinyitotta az ajtót.