Borítószöveg

„Ez Cormac McCarthy pályájának leggazdagabb és legerősebb műve. Nagyobb írói teljesítmény, mint a Véres délkörök vagy Az út” – írta a The Atlantic az amerikai szerző legújabb művéről, melyen az 1970-es évek óta, ha megszakításokkal is, de folyamatosan dolgozott. Most, tizenhét évvel Az út megjelenése után végre a magyar olvasók is kézbe vehetik – egy kötetben – a Western testvérek tragikus történetét elmesélő párregényt, Az utast és a Stella Marist.

1980, Pass Christian, Mississippi. Az utas főszereplőjét, a mentőbúvárként dolgozó Bobby Westernt egy tengerbe zuhant repülőhöz riasztják. A gépben kilenc holttest ül beszíjazva, a tizedik utasnak, a pilóta táskájának és a fekete doboznak nyoma vész. Bobby, miután búvártársát holtan találják és a kormány ügynökei az ő nyomába erednek, megpróbál eltűnni. Azonban családja nyomasztó múltja elől nem tud elrejtőzni. Apja Oppenheimer tudóscsapatának tagja volt, fizikusként részt vett az atombomba-kísérletekben, szépséges és különös tehetséggel megáldott húgát, Aliciát pedig képtelen volt megmenteni. Az utas az erény és a tudomány, a bűntudat és a téboly lélegzetelállító regénye.

1972, Black River Falls, Wisconsin. A Stella Maris központi alakja, Alicia Western, ifjú matematikazseni, aki húszévesen önként vonult kórházba. A paranoid skizofréniával diagnosztizált lány és pszichiátere, Dr. Cohen terápiás beszélgetéseiből különös világ bontakozik ki. Aliciát őrületbe kergeti bátyja, Bobby iránt érzett, „égi törvények ellenére” való szerelme, hallucinációiban pedig leginkább a matematika és a kvantumfizika törvényei mutatnak irányt. McCarthy – ahogy erre több mint 50 éve, az 1968-as Odakint a sötétség című könyve óta készült – újra különleges női főhőst alkotott. Bobby és Alicia párregénye megkérdőjelezi az Istenről, az igazságról és a létről alkotott elképzeléseinket.

„Talán nehezebb egyetlen dolgot elveszíteni, mint mindent.”

Fordította
Greskovits Endre

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Cormac McCarthy: The Passenger, Stella Maris

Alfred A. Knopf, New York, 2022

Copyright © 2022 Cormac McCarthy

Hungarian translation © 2023 Greskovits Endre

Magyar kiadás © 2023 Jelenkor Kiadó, Budapest

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóterv © Váradi Zsolt

Szerzőfotó © Beowulf Sheehan

A kvantumfizikával foglalkozó részeket ellenőrizte
Hlavathy Zoltán

ISBN 978-963-518-281-7

Felelős kiadó Nagy Boglárka

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

A szöveget gondozta Török Tünde

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Éjszaka szállingózott a hó, a lány fagyott haja aranyszínű volt és kristályos, szeme pedig jéghideg és kemény, mint a kő. Egyik sárga bakancsa leesett és a hóban állt alatta. Kabátja halma hóval borítva hevert a földön, ahová dobta, csak egy fehér ruhát viselt és lehajtott fejjel lógott a csupasz, szürke téli fatörzsek közt, kezét kissé kifelé fordítva, mint bizonyos ökumenikus szobrok, amelyek tartásukkal azt kérik, hogy vegyék figyelembe történetüket. Hogy a világ mély alapzatát ott vegyék figyelembe, ahol teremtményeinek fájdalma rejlik. A vadász letérdelt és puskáját egyenesen beledöfte maga mellett a hóba, levette és ledobta kesztyűjét, majd összekulcsolta kezét. Arra gondolt, hogy imádkoznia kellene, de ilyesmire nem volt imája. Lehajtotta fejét. Elefántcsonttorony, mondta. Aranypalota. Sokáig térdelt ott. Amikor kinyitotta szemét, észrevett valamit, amit félig betemetett a hó, úgyhogy lehajolt, elsöpörte a havat és fölemelt egy aranyláncot, amelyen egy acélkulcs meg egy fehérarany gyűrű függött. Becsúsztatta vadászkabátja zsebébe. Éjszaka hallotta a szelet. A szél művét. Szemétvödör zörgött a téglákon a háza mögött. A havat fújta a szél az erdő sötétjében. Felnézett arra a hideg, üveges szemre, amely kéken csillogott a gyenge téli fényben. Piros szalagot kötött a ruhára, hogy rátaláljanak a lányra. Egy kis szín a tökéletes vigasztalanságban. Ezen a karácsonyi napon. Ezen a hideg és alig említett karácsonyi napon.

I

Akkor hát Chicagóban lesz élete utolsó évének telén. Egy hét múlva visszatér a Stella Marisba és onnan beveszi magát a sötét wisconsini erdőkbe. A Kontergán Kölyök egy Clark Street-i panzióban talált rá. Near North Side-ban. Bekopogott. Szokatlan tőle. Ő persze tudta, ki az. Számított rá. És különben sem volt igazi kopogás. Csak valami csattogó hang.

A Kölyök fel-alá járkált az ágya végénél. Megtorpant, hogy beszéljen, de meggondolta magát és megint járkált, gyúrogatta a kezét maga előtt, mint egy némafilm gonosza. Persze az nem volt igazi kéz. Csak uszony. Mint amilyen egy fókának van. A ballal most megtámasztotta állát, amikor megállt, hogy tanulmányozza őt. Közkívánatra jöttem vissza, mondta. Személyesen.

Elég sokáig tartott, hogy ideérjen.

Aha. A fények végig ellenünk dolgoztak.

Honnan tudta, melyik szoba?

Könnyű volt. 4C. Előre tudtam. Mit használsz pénz helyett?

Még van pénzem.

A Kölyök körülnézett. Tetszik, amit a hellyel csináltál. Tea után megnézhetnénk a kertet. Mik a terveid?

Azt hiszem, ismeri a terveimet.

Aha. Nem tűnnek túl ígéretesnek a dolgok, ugye?

Semmi sem tart örökké.

Üzenetet hagysz?

A bátyámnak írok levelet.

Fogadok, egy fagyos összegzést.

A Kölyök kinézett az ablakon a zord hidegbe. A havas parkra és mögötte a befagyott tóra. Hát, mondta. Élet. Mit lehet mondani? Nem való mindenkinek. Jézusom, a tél bezárja az embert.

Ennyi?

Mi ennyi?

Csak ennyit tud mondani?

Gondolkodom.

Ismét járkált. Aztán megállt. Mi lenne, ha összepakolnánk és elpucolnánk?

Semmit se számítana.

És ha maradnánk?

Hogy mi, újabb nyolc év magával meg a rémregényekből szalajtott haverjaival?

Kilenc, matekzseni.

Akkor kilenc.

Miért ne?

Nem, köszönöm.

A Kölyök járkált. Lassan dörzsölgette apró, sebhelyes fejét. Úgy festett, mint akit jégfogóval segítettek világra. Megint megállt az ablaknál. Hiányozni fogunk neked, mondta. Nagy utat tettünk meg együtt.

Persze. Egyszerűen csodás volt. Nézze. Ebben az egészben nem ez a lényeg. Senki nem fog hiányozni senkinek.

Tudod, még csak jönnünk se kellett.

Nem tudom, mit kellett csinálniuk. Nem ismerem a feladataikat. Sose ismertem. És most már nem is érdekelnek.

Aha. Te tényleg mindig a legrosszabbra gondoltál.

És ritkán csalódtam.

Nem minden végtagcsonkulásos hallucináció akar bántani, aki a születésnapodon felbukkan a budoárodban. Próbáltunk egy kis napsütést terjeszteni a zavaros világban. Ezzel mi a baj?

Nincs születésnapom. És azt hiszem, tudjuk, mi az, amit maguk terjesztenek. Mindegy, nem fog a kegyeimbe férkőzni, úgyhogy egyszerűen felejtse el.

Nincsenek semmiféle kegyeid. Még ott a tojáshéj a fenekeden.

Annál jobb.

A Kölyök körülnézett a szobában. Jézusom, mondta. Ez a hely tényleg szar. Láttad, mi surrant éppen át a padlón? Mi van, teljesen kifogytunk a Zyklon–B-ből? Sose voltál az a mama kis gazdasszonykája, de azt hiszem, itt most alulmúlod magad. Volt idő, amikor nem szeretted volna, hogy egy ilyen pöcegödörben találjanak rád holtan. Gondoskodsz te magadról?

Semmi köze hozzá.

Még egy a megszegett ígéretek hosszú történetében. Hát jó. Nem tudod, ugye, hol talál a halál? Ha megbocsátod a viccet. Gondoltál rá valaha, hogy fátyolt ölts? Oké. Csak gondoltam, megkérdem.

Egyszerűen csak módosítsunk, amin tudunk, a többit meg hagyjuk. Ne rontsa el még jobban.

Aha, aha, persze, persze.

Tudta, hogy ez lesz. Szeret úgy tenni, mintha titkaim lennének maga előtt.

De hát vannak. Titkaid. Jézusom, de hideg van itt. Húst lehetne tárolni ezen a kurva helyen. Spektrális operátornak neveztél.

Hogy minek?

Spektrális operátornak.

Soha nem neveztem ilyesminek. Az egy matematikai fogalom.

Aha. Mondod te.

Utánanézhet.

Mindig ezt mondod.

Sose néz utána.

Aha, jó. Már nem lényeges.

Nem? Csak nem aggódik, hogy leminősítik?

Nevezd, aminek akarod, hercegnő. Mi elkövettünk minden tőlünk telhetőt. A betegség marad.

Úgy van. De már nem sokáig.

Aha, mindig elfelejtem. A tartomány, melyből nem tér meg utazó,{1} vagy mi a fasz.

Mindig elfelejti?

Csak szóvirág. Én nem nagyon felejtek. Te persze mintha nem sok mindenre emlékeznél abból, hogy milyen állapotban találtunk rád, amikor először megjelentünk.

Nem kell emlékeznem rá. Még mindig benne vagyok.

Aha, igaz. Javíts ki, ha tévedek, de úgy emlékszem, olyan kislányt, aki lábujjhegyen állva les ki egy magasban lévő résen, ritkán említenek meg az irattári anyagokban. Mit látott? Egy alakot a kapunál? De nem ez a kérdés, ugye? Hanem hogy az látta-e őt. A kis fénypöttyöt. Ki venné észre? De a pokol kutyái egy gyűrűn is át tudnak jutni. Igazam van, vagy nem?

Jól voltam, amíg maga föl nem bukkant.

Jézusom, te aztán nehéz eset vagy. Tudtad? De akkor is a kezedbe kell adnom. Ahogy a fuvar mondta a vak kurvának. Nyáladzva sandító pokolfajzatok, és ő megpróbál kilesni a válluk fölött. Mi van ott? Nem t’om. Valami halott ős pszichózisának öröksége jön be az esőről. Ott füstölög a sarokban. Mi a fene. Fényt ide. Nem jó. Kapcsold ki a vetítőt. Ki a fasz kérte ezt különben is? Tekerd föl a vásznat, és azok a kibaszott dolgok ott vannak a falon. És még kórokozónak is neveztél.

Mert kórokozó.

Látod?

Bejönnek, vagy sem?

Kicsodák?

Hagyja abba. Tudom, hogy ott vannak kinn.

A társaimra gondolsz.

Azokra.

Mindent a maga idejében.

Látom a lábukat az ajtó alatt. Látom a lábuk árnyékát.

Lábak és a lábak árnyéka. Pont mint a valódi világban.

Mire várnak?

Ki tudja? Talán úgy érzik, hogy nem látják szívesen őket.

Ez még sose tartotta vissza őket.

A Kölyök felvonta molyrágta fél szemöldökét. Tényleg? kérdezte.

Tényleg, válaszolta a lány. Följebb húzta a takarót a vállán. Magát senki sem hívta. Csak felbukkant.

Oké, mondta a Kölyök. Valaki van a folyosón, igaz? Hát, nézzük meg.

Hosszú csúszólépéssel az ajtónál termett, ahol megállt, feltolta a kabátujját és uszonyával megragadta a gombot. Mehet? kiáltotta. Kitárta az ajtót. A folyosó üres volt. Hátranézett a lányra. Úgy látszik, megléptek. Hacsak – hogyan is fogalmazzak? – nem a képzeleted műve volt.

Tudom, hogy ott voltak. Érzem a szagukat. Érzem Miss Vivian parfümjét. És határozottan érzem Grogant.

Tényleg? Lehet, hogy csak káposztát főz valaki. Még valami? Kén? Kénkő?

Becsukta az ajtót. A tömeg azonnal visszatért. Csoszogás és köhögés. Összedörzsölte az uszonyát. Mintha melengetné. Rendben. Hol is tartottam? Talán naprakész felvilágosítást kéne adnunk néhány projektünkről. Talán stabilizálna egy kicsit, ha látnád, mekkora haladást értünk el.

Stabilizálna?

Futtattuk az anyagot, amit tőled kaptunk, és eddig minden remekül néz ki.

Milyen anyagot kaptak tőlem? Nem kaptak tőlem semmilyen anyagot.

Aha, úgy van. Még mindig száz lepton egy drachma, ami rendben van abban az értelemben, hogy nem igazán rossz, de reméljük, hogy a klasszikus anyag java kijön a mosásban, és eljuthatunk a renormálishoz. Az ember mindig különböző szarokat lát, amikor mindent megvilágít. Csak differenciál, ennyi az egész. Persze ebben a léptékben nincsenek árnyékok. Vannak ezek a fekete térközök, amiket nézel. Már tudjuk, hogy a folytonosságok valójában nem folytatódnak. Hogy nincs linearitás, Laura. Akárhogy variálja az ember, végül mindig a periodicitásnál lyukad ki. Persze a fény nem terjed ezen a szinten. Nem ér át egyik partról a másikra, ahogy mondani szokták. Szóval mi az a köztesben, amivel az ember foglalkozni akar, de nem látja a fent említett nehézségek miatt? Nem t’om. Mit mondasz? Hogy ez nem nagy segítség? Hogy lesz ez és hogy lesz az? Nem tudom. Hogyhogy a birkák nem mennek össze az esőben? Védőháló nélkül dolgozunk. Ahol nincs tér, ott nem lehet extrapolálni. Hová menjen az ember? Kiküldi az anyagot, de nem tudja, az merre járt, amikor visszakapja. Rendben. Nem kell a bolhából elefántot csinálni. Csak neki kell gyürkőzni, és isten segedelmével számolni kell. Itt jössz be te a képbe. Neked van itt anyagod, ami lehet, hogy csak virtuális, és lehet, hogy nem, de akkor is benne kell lenniük a szabályoknak, vagy mondd meg, hol a faszban vannak a szabályok. Mert persze erre áhítozunk, Alice. A Jézus neve legyen áldott-szabályokra. Beleraksz mindent egy bödönbe, aztán elnevezed a bödönt, és onnan indulsz à la Gödel és Church, közben pedig az igazi cucc, ami valószínűleg a szubsztrátumnak valami szubsztrátuma, végighúzza a belét az úton változékony sebességgel és azzal a kikötéssel, hogy aminek nincs tömege, térfogat- vagy egyéb variánsa, ezért alakja sem, és ami nem tud leereszteni, azt felfújni sem lehet, és vice versa a legszebb kommutatív hagyomány szerint, és ezen a ponton – hogy egy kifejezést kölcsönözzek – beragadunk. Így van?

Maga nem tudja, miről beszél. Az egész egy zagyvaság.

Tényleg? Hát, csak jusson eszedbe, kinek a keze van a nand-kapun, kiscsibém. Mert az nem a bölcsőringató és nem a rúnás tunikás pasas. Ha érted, mire célzok. Várj. Hívnak. Turkált a zsebeiben, előhalászott egy hatalmas telefont, majd apró és formátlan fülére csapta. Fogd rövidre, Dick. Megbeszélésem van. Aha. Félellenség. Értem. Kettes bázis. Kurva oxigénen vagyunk itt fönn. Nem. Nem. Kemény cici. Két hibából még nem lesz lázadás. Az egy rakás faszfej, és megmondhatod nekik, hogy ezt én mondtam. Majd hívj.

Befejezte, és az uszonya élével visszanyomta az antennát, aztán betuszkolta a telefont a zsebébe és a lányra nézett. Mindig van valaki, ami nem ért a szóból.

Aki nem ért.

Úgy van. Vissza a lényeghez. Tudom, mire gondolsz. De néha az embernek egyszerűen el kell érnie az ekvivalenciát. El kell ütni a rohadékot egy montecarlóval, és végezni vele. Lesz, ami lesz. Karácsonyig nem kapjuk meg.

Karácsony van. Majdnem.

Aha, igen. Mindegy. Hol tartottam?

Számít az valamit?

Az első számú laboreszközöd a szervomechanizmus lesz. Úr és szolga. Rá egy pantográf. Tedd a tűt a dilemmára és forgasd. Számolj négyig. Jeltől jelig. Ismételd, míg meg nem jelenik a lemniszkáta.

A Kölyök szteppelt egy sort, hosszú csúszólépéssel átszelte a linóleumot, aztán megállt, és ismét járkálni kezdett. A nagy Kahunáért dolgoznak. Nagy ugrás a szavannán, Hannám. Egy sereg csaj is van a buliban a sok nőtudós nyavalygása ellenére. Megvannak az embereim, akik elhozzák őket. Megvan Madame Curry. Pamela Dirac.

Ki?

Nem is szólva most a névtelenekről. Jézus felvidít majd? Többet kell mutatnod. Mit mondtál? A matekozás után jön az utóhatás? Megmondom, mi van. Komikus közjáték. Oké. Szólj, ha már hallottad. Mickey egér válni akar, mire a bíró lenéz rá és azt mondja: értem, azt állítja, a felesége, Minnie egér elmebeteg. Így van? Mire Mickey: nem, bíró úr, nem ezt mondtam. Azt mondtam, hogy folyton hibbant, bassza meg.

A Kölyök csípőre tett kézzel körbeszteppelte a szobát és gusztustalanul felnevetett.

Mindig mindent félreért. Mit nevet?

Huh, zihált a Kölyök. Mi?

Mindig mindent félreért. Dinka, azaz Goofy kutya. Nem hibbant.

Mi a különbség?

Folyton Goofy, azaz Dinka, bassza meg. Még csak nem is érti.

Aha, jó. Értjük. Mindegy, a lényeg az, hogy ezt abba kell hagynod. Mit gondolsz? Hogy az utolsó pillanatban a jön a szőke herceg és megment? Fehér lovon, vagy mi a fasz? Ő már nem lép itt, Louise. Mióta fel se néz a versenyautója motorházából.

A lány másfelé nézett. A Kölyök az uszonyával beárnyékolta a szemét. Hát, mondta. Ez felkeltette a lány figyelmét.

Maga nem tudja, miről beszél.

Tényleg? Mióta is szundikál? Pár hónapja?

Életben van.

Életben van. Hát, a francba. És ha életben van, akkor mi a frász van? Miért nem hagyod abba? Mind a ketten tudjuk, miért nem őgyelegsz vis-à-vis a lecsúszottal. Ugye? Mi a baj? Elvitte a cica a nyelved?

Aludni akarok.

Mert nem tudjuk, hogy mi fog felébredni. Ha felébred. Mind a ketten tudjuk, mik az esélyei annak, hogy kijöjjön ebből a maga mentis intactusával, és te derék lány vagy, de nem látom, hogy annyira odavolnál azért az esetleges csökevényért, ami még a ködös szem és a nyáladzó ajak mögött lappang. Hát, a fenébe is. Sose tudni, mi van a pakliban, ugye? Valószínűleg visszamentek a disznóbelsőségek hazájába. Csak ti ketten. Disznózsíron meg kukurikúmálén éltek majd, vagy mi a fasz is az, amit odalenn a mocsadékok földjén esznek. Nem egészen egy autós-cimborálós körút Európában, de legalább csendes.

Ez nem fog megtörténni.

Tudom, hogy nem fog megtörténni.

Remek.

Szóval hová megyünk innen?

Majd küldök levelezőlapot.

Még sose küldtél.

Ez most más lesz.

Meghiszem azt. Felhívod a nagyanyádat?

És mit mondjak neki?

Nem tudom. Valamit. Jézusom, Jasmine. Tudod, még rengeteg a teendő.

Lehet. De nem nekem.

Mi van az éjszakai kapuval meg a kimondhatatlanok tanyájával? Attól nem félsz?

Megkockáztatom. Gondolom, amikor megszakítom az áramkört, a tábla elsötétül.

Tudod, mi igazán kitesszük érted a lelkünket.

Sajnálom.

Mi lenne, ha elmondanék neked valamit, amit nem lenne szabad?

Nem érdekel.

Amit tényleg tudni szeretnél.

Maga nem tud semmit. Csak kitalál dolgokat.

Aha. De némelyik elég menő.

Némelyik.

Mit szólsz ehhez: fekete-fehér és mindenütt vörös, mi az?

Nem bírok gondolkodni.

Trockij szmokingban.

Remek.

Oké. És ez? Egy vadász kutyát akar venni. A tenyésztőnél csak egy vizsla meg egy tacskó van.

Már mesélte.

Soha.

A két rassz közül a kisebbet választotta.

Aha. Oké. Figyelj. Épp valami új darabot rakok össze. A régi népnevelő anyagokból. Te mindig szeretted a klasszikusokat. Egy kis jelmezjavítás. Néhány hét próba.

Jó éjszakát.

Még nyolc milliméteres anyagaim is vannak. Nem is beszélve egy cipősdoboznyi pillanatfelvételről a negyvenes évekből. Los Alamos-i cucc. Meg pár levél.

Milyen levél?

Családi levelek. Levelek az anyádtól.

Hazudik. Az összes levelet ellopták.

Tényleg? Lehet. Mit fogsz most csinálni?

Alszom.

Úgy értem, hosszú távon.

Arról beszélek.

Rendben. A legjobbat a végére. Persze.

Ne fárassza magát.

Semmi baj. Nem mintha nem tudnám, hová tart ez az egész. Ki tudja? Talán látni szeretnéd, mivel fogod tölteni az idődet. A múlt a jövő. Csukd be a szemed.

És mi van, ha nem akarom becsukni?

A kedvemért.

Aha, persze.

A Kölyök előhúzott egy nagy, négyzet alakú selyemkendőt valahonnan, feldobta, elkapta, szétnyitotta és mindkét oldalát megmutatta neki. Előrenyújtotta és megrázta. Aztán elhúzta előle. Nádszéken öregember ült poros, fekete frakkban. Oldalcsíkos nadrágban és szürke mellényben. Fekete kecskebőr bokacsizmában gyöngyházgombos, pamutbársony kamáslival. A Kölyök meghajolt, hátralépett és végigmérte. Na. Honnan ástuk elő, mi? Pfuj pfuj pfuj.

Hátba vágta az öregembert, akiből porfelhő szállt fel. Az öregember köhögve előrehajolt. A Kölyök odébb lépett és az uszonyával legyezte el a port. Jézusom. Ez itt jó ideje nem látott napvilágot, mi? Na, papa, milyennek látod a világot? Jól jönne egy kívülálló véleménye.

Az öregember fölemelte a fejét és körülnézett. Halvány és beesett szem. Fölfelé rántva megigazította a kravátliját, majd hunyorogva körbekémlelt.

Klasszikus öltözék, mi? kérdezte a Kölyök. A nyirkos föld kicsit rontott rajta. Ebben a ruhában nősült. Tizenhat éves volt a kis felesége. Persze dugta már pár éve, mondjuk tizennégytől. Végül sikerült felcsinálnia, és íme, meg is vagyunk. A mocskos disznó öregebb volt a lány apjánál. Szóval zúgtak az esküvői harangok. Ezernyolcszázkilencvenhétben, azt hiszem. Szertartásosan. Fehér puskák. Mindegy, nagyjából ennyi. Azt hittem, a vén trotty mond majd valamit, de mintha kicsit zavarban volna. Nem dől egy kicsit jobbra?

A Kölyök kiegyenesítette az öreget a széken, majd hátralépett és fél szemmel méregette, hogy függőlegesen ül-e. Fölemelte evezőszerű uszonyát és hunyorított. Talán jól jönne egy vízszintező, mit gondolsz? Pfuj pfuj pfuj. Hát, a fenébe is. Nem valami vidám. Várj egy percet. A fogai. Hiányoznak az istenverte fogai.

Az öregember kinyitotta aszott száját, kihúzott egy csomó piszkos vattát belőle és a frakkja zsebébe gyömöszölte. Megköszörülte a torkát és üres tekintettel bámult.

Most épp mit csinál? kérdezte a Kölyök. Van valami a mellényzsebében. Mi az, az órája? Jézusom. Nehogy azt mondd, hogy felhúzza. Meghallgatja? Kurvára nem működhet. Nem ám. Megrázza. Azért csinos óra. Zsebóra. Elromlott a szerkezete, az biztos. Jól van. Rázd meg. Semmi. Nem működik.

Az öregember csattogtatta az ínyét. Várjunk, mondta a Kölyök. Jön az. Hírek a valami mögül. Átkozott kevés ez a köszönet azért a hülyeségért, amit teszek érted.

Hol van, zihálta az öreg, a vécé?

A Kölyök kiegyenesedett. Mi a fasz? Hol a vécé? Ennyi? Hogy rohadjak meg. Emeld föl azt a penészes segged és húzz el innét. Hol a vécé? Jézus ereje. A kurva folyosó végén. Csak húzz innen a picsába.

Az öregember felállt a székről és az ajtó felé csoszogott. Finom por szitált mögötte a padlóra. Valami apró lény kiesett a ruhájából és beiszkolt az ágy alá. Az öreg babrált az ajtógombbal, majd kinyitotta az ajtót, kilódult a folyosóra és eltűnt. Jézusom, mondta a Kölyök. Az ajtóhoz lépett, becsapta, megfordult és nekidőlt. Csóválta a fejét. Na. Mit fogsz csinálni? Rossz ötlet volt, ugye? Bassza meg. Van, ami nem jön be. Szedjünk elő néhányat a régi bandából. Az talán felvidít majd kicsit bennünket.

Nem akarok senkit előszedni a régi bandából. Aludni akarok.

Ezt már mondtad.

Remek. Akkor nézzen.

Figyelj, kiskacsa, nem szeretnék itt semmit erőltetni, de te egykettőre elbaszol mindent.

Maga meg azért van itt, hogy gyötörjön.

Jól vagy? Nincs lázad? Kérsz egy pohár vizet?

A lány összekucorodott az ágyon, és magára húzta a takarót. Oltsa el a lámpát, amikor elmegy.

A Kölyök járkált. Tudod, nem kalapból húztuk ki a neved. Nem tudom, mit kellene tudnod és mit nem. Én csak dolgozom itt. Operátor vagyok? Igen, operátor vagyok. És talán tudja valaki, mi fog történni, de az nyilván nem te vagy. Ugyan már. Nem beszélhetek úgy veled, hogy a fejed a rohadt takaró alatt van. Még el se búcsúzol?

Ő lehúzta a takarót a fejéről. Nyissa ki az ajtót, akkor integetek.

A Kölyök az ajtóhoz lépett és kinyitotta. Mind ott voltak. Belestek, integettek, némelyik lábujjhegyen. Isten veletek, kiáltott ki a lány. Isten veled. A Kölyök elhessegette őket. Mint egy apáca az iskolásokat. Becsukta az ajtót. Oké, mondta.

Most már megvagyunk?

Nem tudom, édes. Nem könnyíted meg a dolgot. Tudod, én nem megyek veled a diliházba.

Remek.

Az elmebetegek koncentrált tömegei bizonyos hatalomra tesznek szert. Ez nyugtalanító hatással bír. Ha majd eltöltesz kis időt egy bolondokházában, meglátod.

Tudom. Töltöttem. Láttam.

Választás a neve annak, amit megtehetsz.

Ne idézzen engem.

Nem akarsz beszélni velem.

Nem.

Van valami egyáltalán? Utolsó tanácsok az élőknek?

Nincsenek.

Jézusom. Ez fagyos.

Csak kapcsoljuk le a villanyt és nevezzük ezt életnek.

Hiányozni fogsz nekünk.

Maga hiányozni fog magának?

Mi itt leszünk. Mindig van valami munka.

Kissé görnyedtnek tűnt, ahogy ott állt, de kihúzta magát. Oké, mondta. Ha ennyi, akkor ennyi. Értem a célzást.

Rátette egyik uszonyát kis pocakjára, valami meghajlásfélét adott elő és eltűnt. A lány a fejére húzta a takarót. Aztán hallotta, hogy megint nyílik az ajtó. Amikor odanézett, látta, hogy a Kölyök ismét bejön, halkan a szoba közepére megy, fölemeli a nádszéket, vállára veszi, megfordul, kimegy és behúzza az ajtót maga mögött.

*

Aludt, és azt álmodta, hogy a bátyjával szalad egy vonat után a salakos úton, és reggel ezt beleírta a levelébe. Futottunk a vonat után, Bobby, és elhúzott tőlünk az éjszakába és a fények kialudtak a sötétségben és mi botladoztunk a vágány mellett és én meg akartam állni, de te fogtad a kezem és az álomban tudtuk, hogy nem téveszthetjük szem elől a vonatot, különben elveszítjük. Hogy a vágány követése nem segít rajtunk. Fogtuk egymás kezét és szaladtunk, aztán felébredtem, és már nappal volt.

A mentőcsomag egyik szürke pokrócába burkolózva ült és forró teát ivott. A sötét tenger hullámzott körülötte. A parti őrség hajója száz yardnyira imbolygott a tengeren a helyzetjelző lámpáival, mögötte tíz mérföldre északnak látni lehetett a töltésúton haladó teherautókat, New Orleansból tartottak keletre a 90-es útra Pass Christian, Biloxi, Mobile felé. Mozart második hegedűversenye szólt a magnóból. A levegő hőmérséklete hét fok, éjjel három óra tizenhét.

A segéd a könyökére támaszkodva feküdt, fülessel a fején bámulta a sötét vizet alattuk. A tenger időnként halvány, kénes fénnyel felvillant ott, ahol Oiler negyven lábbal lejjebb a lángvágóval dolgozott. Western nézte a segédet, fújkálta és kortyolta a teát, miközben figyelte a töltésúton mozgó fényeket, amelyek a dróton lassan, sejtszerűen araszoló vízcseppekre emlékeztettek. Halványan villogtak, amikor a betonmellvéd mögött jártak. A tengerről fújt a szél a Cat Island nyugati csücske felől, és enyhén felkorbácsolta a vizet. Olajszag és a mangrove meg a sósfű dús dagálybűze a szigetekről. A segéd felült, levette a fejhallgatót és turkálni kezdett a szerszámosládában.

Hogy megy neki?

Jól csinálja.

Mit akar?

A nagy csípőfogókat.

A fogókat egy karabinerre akasztotta, a karabinert a kötélre csattintotta, és figyelte, ahogy a fogók becsusszannak a tengerbe. Westernre nézett.

Milyen mélyen lehet acetilént használni?

Harminc-harmincöt láb.

Aztán ívfény.

Igen.

A segéd bólintott és visszatette a fejhallgatót.

Western megitta a teát, kiöntötte az üledéket, visszadugta a csészét a zsákjába, fogta a békalábat és felhúzta. Lecsúsztatta a pokrócot a válláról, felállt, becipzározta búvárruháját, lehajolt, fogta a palackot, fölemelte a szíjánál fogva és fölvette. Meghúzta a szíjakat, és föltette a maszkot.

A segéd hátracsúsztatta a fejhallgatót. Nem baj, ha állomást váltok?

Western fölemelte a maszkot. Kazetta.

Nem baj, ha kazettát váltok?

Nem.

A segéd a fejét csóválta. Idehelikoptereztek bennünket éjjel egykor olyan hidegben, hogy a seggünk is befagy. Nem tudom, mire volt a sietség.

Azt jelenti, hogy mind meghalt.

Aha.

És ezt honnan tudod?

Magától értetődik.

Western a parti őrség hajója felé nézett. A sötét hullámverésben mindig más formát öltöttek a fények. A segédre nézett. Magától, mondta. Igaz.

Felhúzta a kesztyűjét. A reflektor fehér kévéje végigszáguldott a vízen, majd vissza, aztán eltűnt. Fölvette az övét, becsatolta, a csutorát a szájába tette, helyére illesztette a maszkot, és beugrott a vízbe.

Lassan süllyedt a sötétben a hegesztőpisztoly időszakos villanásai felé. Odaért a vezérsíkhoz, lelépett a törzsre, aztán megfordult és lassan úszni kezdett mellette, kesztyűs kezével tapogatta a sima alumíniumot. A szegecsek sorát. A pisztoly megint felvillant. A törzs formája beleveszett a sötétségbe. Elrúgta magát a gondola tömbje mellett, amely a hajtóművet tartotta, és leereszkedett a törzs mellett a fénykörbe.

Oiler már elvágta a zárszerkezetet, és kinyílt az ajtó. Benn volt a repülőben a válaszfalhoz kucorodva. Fejével intett, mire Western beúszott az ajtón, és Oiler végigvilágított a közlekedőfolyosón. Az emberek a helyükön ültek, hajuk lebegett. Szájuk nyitva, szemükből eltűnt az értelem. A szerszámostáska az ajtón belül feküdt a padlón, Western kivette belőle a másik lámpát, és behúzta magát a gépbe.

Lassan végigúszott a folyosón az ülések fölött, vonszolta magával a palackját. A halottak arca csak néhány hüvelyknyire volt tőle. Minden, ami el tudott úszni, a plafonhoz tapadt. Ceruzák, párnák, polisztirol poharak. Papírlapok, rajtuk a tinta hieroglifaszerűen elmázolódva. Erősödő klausztrofóbia. Lebukott, megfordult és elindult visszafelé.

Oiler a törzsön kívül úszott a lámpájával. A fény pártát rajzolt a dupla üveg mögé. Western előrement és beúszott a pilótafülkébe.

A másodpilóta az ülésébe szíjazva ült, de a pilóta odafenn lebegett a plafonon, karja és lába lelógott, akár egy óriási marionettnek. Western rávilágított a műszerfalra. A gázkar teljesen vissza volt húzva. Az analóg mutatók visszatértek alapállásba, amikor az áramkörök a tengervízben megszakadtak. A műszerfalon egy négyzet alakú hely volt, ahonnan eltávolították az elektronikai panelt. Azelőtt hat csavar tartotta, és jackdugók lógtak ott, ahol kihúzták őket a panelból. Western a két ülés támlájának feszítette a térdét. Jó kis rozsdamentes acélóra a másodpilóta csuklóján. A műszerfalat tanulmányozta. Mi hiányzik? Kollsman-magasságmérők és függőleges sebességjelzők. Üzemanyag fontban megadva. Repülési sebesség nulla. Collins elektronika. A navigációs panel lesz az. Kihátrált a pilótafülkéből. A regulátorból kiszabadult buborékok elrendeződtek odafenn a fülke plafonján. Minden lehetséges helyen megnézte a pilóta táskáját, de elég biztos volt benne, hogy nincs ott. Kiúszott az ajtón és Oilert kereste. A szárny fölött lebegett. Western kört rajzolt egyik kezével, majd fölfelé mutatott és elrúgta magát a felszín felé.

Leültek a kis gumicsónakban, levették a maszkjukat, kiköpték a csutorát és meglazították a palack szíját. Creedence Clearwater Revival szólt a magnóból. Western elővette a termoszát.

Hány óra? kérdezte Oiler.

Négy tizenkettő.

Köpött és a keze fejével megtörölte az orrát. Elhajolt Western mellett és bezárta a palackokon a szelepet. De rohadtul utálom ezt.

Mit, a holttesteket?

Hát. Azokat is. De nem. Francba, ennek semmi értelme. Semmi értelmét nem látom.

Aha.

Senki nem jön ide még vagy két óráig. Vagy háromig. Mit akarsz csinálni?

Hogy én mit akarok csinálni, vagy hogy szerintem mit kéne csinálnunk?

Nem tudom. Mit tudsz ebből kihámozni?

Semmit.

Oiler levette a kesztyűjét, kicipzározta a táskáját és elővette a termoszát. Levette róla a műanyag poharat, lecsavarta a kupakot, töltött a pohárba és megfújta. A segéd épp a kötelet meg a szerszámostáskát húzta fel.

Még csak nem is látni az átkozott gépet. És állítólag valami halász találta meg? Ez baromság.

Nem gondolod, hogy a lámpái még égtek egy darabig?

Nem.

Valószínűleg igazad van.

Oiler beletörölte kezét a táskájából előhúzott törülközőbe, aztán elővette a cigarettáját meg az öngyújtóját, kivett egy szálat a csomagból, rágyújtott, majd kinézett a feketén csapkodó vízre. Mind csak ülnek a helyükön? Mi a fasz ez?

Azt mondanám, hogy már meghaltak, mire a gép elsüllyedt.

Oiler dohányzott és a fejét csóválta. Aha. És semmi kerozinfolt.

Hiányzik egy panel a műszerfalról. És a pilóta táskája is.

Tényleg?

Tudod, mit jelent ez, ugye?

Nem. Hát te?

Földönkívüliek.

Baszd meg, Western.

Western elmosolyodott.

Mit gondolsz, milyen messze tud ez repülni?

A JetStar?

Igen.

Valószínűleg pár ezer mérföldre. Miért?

Mert kíváncsi vagyok, honnan jött.

Aha. És még?

Azt hiszem, néhány napja már odalenn vannak.

Basszus.

Nem néznek ki nagyon jól. Meddig tart, amíg a holttestek feljönnek?

Nem tudom. Két-három nap. A vízhőmérséklettől függ. Hányan vannak?

Heten. Meg a pilóta és a másodpilóta. Összesen kilencen.

Mit akarsz csinálni?

Hazamenni és lefeküdni.

Oiler megfújta a kávét és kortyolt belőle. Aha, mondta.

A segéd neve Campbell volt. Westernt fürkészte, aztán Oilerre nézett. Ronda egy szarság lehet odalent, mondta. Nem zavar benneteket?

Akarsz lemenni és vetni rá egy pillantást?

Nem.

Fenébe. Én helyettesítelek. Western veled megy, ha akarod.

Te hülyéskedsz velem.

Nem hülyéskedek.

Hát. Én nem megyek.

Tudom, hogy nem mész. De ha nem látod, amit mi láttunk, akkor talán nem kéne olyan gyorsan megmondanod, hogy mit kell gondolnunk róla.

Campbell Westernre nézett. Western lötyögtette a leveleket a poharában. A fenébe, Oiler. Nem akart ő ezzel semmit.

Bocs. A lényeg az, hogy nincs történetem arról, hogyan került oda le az a gép. És valahányszor azokra a dolgokra gondolok, amik hibádznak, hosszabbodik a lista.

Egyetértek.

Talán a derék Western doktor itt előrukkol valamiféle magyarázattal.

Western a fejét csóválta. A derék Western doktornak fogalma sincs róla.

Még csak azt se tudom, mit csinálunk itt.

Így van. Nincs itt semmi, ami a helyén volna.

Szóval mennyi van még, két óránk hajnalig?

Aha. Talán másfél.

Én nem hozom fel őket.

Én se.

Túlélők. Micsoda hülyeség ez?

Ültek a lámpa fényében, arcukon árnyékok, az imbolygó csónakot meg-megemelték a hullámok. Oiler előrenyújtotta a termoszát. Kérsz, Gary?

Nem, köszönöm.

Rajta. Forró.

Na jó.

Semmilyen sérülést nem láttam.

Aha. Úgy néz ki, mint ami most jött ki a gyárból.

Ki gyártja? Hogy is hívják, JetStar?

JetStar, igen. A Lockheed.

Hát. Szuper egy gép. Négy sugárhajtómű? Milyen sebességgel megy ez, Bobby?

Western kirázta a leveleket és visszacsavarta a poharat a termoszára. Azt hiszem, hatszáz mérföld per óra.

A fenébe.

Oiler szívott egy utolsót a cigarettából és belepöckölte a sötétségbe. Sose hoztál még fel holttesteket, ugye?

Nem. Csak arra gondoltam, hogy amit te nem akarsz megcsinálni, az valószínűleg nekem se fog tetszeni.

Kötéllel és hámmal fel lehet hozni őket, de akkor is ki kell szedni mindet a gépből. Csak arra várnak, hogy átöleljenek. Egyszer ötvenhármat felhoztunk egy Douglas gépből a floridai partoknál, és annyi elég volt nekem. Még azelőtt, hogy a Taylor’shoz mentem dolgozni. Pár napja már odalent voltak, és biztos, mint a fene, hogy az ember nem akarja a szájába venni azt a vizet. Mind beledagadtak a ruhájukba és le kellett vágni róluk a biztonsági övet. Amint ez megtörtént, már emelkedtek is föl széttárt karral. Valahogy úgy, mint a cirkuszi léggömbök.

Ezek nem látszanak üzletembereknek.

Tényleg? De hát öltönyben vannak.

Tudom. De nem a megfelelő öltönyben. A cipőjük európainak látszik.

Hát. Én nem tudom. Tíz éve nem volt rajtam rendes cipő.

Mit akarsz csinálni?

Eltűnni a pokolba innen. Le kell zuhanyoznunk.

Rendben.

Hány óra?

Négy huszonhat.

Jó társaságban repül az idő.

Lemoshatjuk magunkat slaggal a kikötőben, amikor visszaérünk. Lemoshatjuk a búvárruhát.

Engem nehéz lesz megtalálni, Bobby. Én nem jövök vissza ide.

Rendben.

Azt hiszed, volt már odalenn valaki, ugye?

Nem tudom.

Aha. De ez nem válasz. Hogy jutottak be a gépbe? Ugyanúgy rést kellett volna vágniuk, ahogy nekünk.

Talán valaki beengedte őket.

Oiler a fejét csóválta. A fenébe, Western. Nem is tudom, miért beszélek egyáltalán veled. Mást se csinálsz, csak halálra rémítesz. Gary, be akarod indítani ezt a dolgot?

Eltaláltad.

Western bedugta a termoszt a táskájába. Van még valami? kérdezte.

Megmondom, mi van még. Azt hiszem, erős és megingathatatlan az a vágyam, hogy kurvára ne tudjak semmit erről a szarról, ami csak bajba sodor. Azt mondom, ez rohadt közel van a valláshoz.

Gary már a csónak végébe ment. Western és Oiler felhúzta a két horgonyt, Gary pedig fél lábát nekivetette a merevítőnek és berántotta a motort. A nagy Johnson azonnal beindult és lassú morgással hajtotta a csónakot, míg jókora távolságra nem értek a bójától, aztán Gary gázt adott, és elhúztak a sötét vízen Pass Christian felé.

*

Ősrégi szkúner haladt lefelé a folyón csupasz árbócokkal. Fekete test, arany vízvonal. Elúszott a híd alatt, végig a szürke part mentén. Kecses fantom. El a raktár és a móló, a magas portáldaruk mellett. A rozsdás libériai teherhajók kikötve álltak az Algiers negyed rakpartjainál. Néhányan megtorpantak a járdán, hogy megnézzék őket. Valamik egy másik korból. Átvágott a vágányokon, és elment a Decatour Streeten a St. Louisig, majd felsétált a Chartres Streetre. A Napóleon-háznál a régi társaság köszöntötte az ajtó elé kirakott kis asztalok mellől. Ismerősök egy másik életből. Hány mese kezdődik így?

Western Lovag, kiáltotta Long John. Feljöttél a sötét mélyből, ugye? Gyere, ülj le hozzánk egy italra. A nap már régen felkelt, ha nem tévedek durván.

Ő odahúzta az egyik kis tonettszéket, és letette zöld búvártáskáját a padlóra. Bianca Pharaoh meghajolt és mosolygott. Mi van a táskádban, kincsem?

Elutazik, mondta Darling Dave.

Képtelenség. A Lovag nem hagyna itt minket. Pincér.

Csak a felszerelésem.

Csak a felszerelése, mondta Brat az egész asztalnak.

Count Seals álmatagon megfordult. A búvárfelszerelése, mondta. Ugyanis búvár.

Á, felelte Bianca. Ez nagyon tetszik. Hadd nézzek bele. Valami szexi?

Gumiruhában dolgozik, mire számítottál? Ide, cimbora. Egy korsóval a legbarnább sörből a barátomnak.

A pincér távozott. A turisták jártak-keltek. Üres beszélgetésük foszlányai ott függtek a levegőben, mint valami titkos jelek. Talpuk alatt érezték, hogy valahol a folyóparton néha lassan lecsap egy cölöpverő. Western ránézett a meghívójára. Hogy vagy, John?

Jól, Lovag. Nem voltam itt egy darabig. Apró nézeteltérésem volt a hatósággal bizonyos orvosi receptek érvényességét illetően.

Fesztelen stílusban részletezte kalandjait. Hamisított recepttömbök egy nyomdából a tennesseei Morristownból. Igazi orvosok, de a telefonszámukat szupermarketek parkolóiban álló telefonfülkék számával cserélték ki. Barátnő pár lábnyival odébb, egy parkoló autóban. Igen. Így van. Anyja végstádiumban van. Igen. Opioidok. Három hét az Appalache-hegység déli kisvárosaiban, aztán fel-alá járkálás a Kingston Pike melletti Hilltop motelban, Knoxville-ban. A szoba lopott hitelkártyával fizetve. Várva a kapcsolatra. Fél cipősdoboznyi opioidra, utcai értéken több mint százezer dollár. Levette a ruháját a hőségben, és meztelenül járkált, eltekintve egy pár struccbőr csizmától meg egy széles karimájú, fekete kalaptól. Elszívta az utolsó Montecristóját. Eljött az öt óra. Aztán a hat. Végül kopogtak. Feltépte az ajtót. Hol a pokolban voltatok? kérdezte. De egy .38-as revolver meredt rá, és oldalt ott állt még egy fedező ember puskával. Az ügynök felmutatta a jelvényét. Felnézett a magas és anyaszült meztelen gonosztevőre. Öregem, mondta, jöttünk, amilyen gyorsan csak tudtunk.

Óvadék ellenében vagy szabadlábon, mondta Western.

Igen.

Gondolom, nem szabad elhagynod az államot.

A szó szoros értelmében nem. Mindenesetre csak néhány napig vagyok itt. Ha ez megnyugtat. Az öreg város kezdett már idegesíteni. Amikor végül kiengedtek, hazamentem, lezuhanyoztam, átöltöztem, és épp a Jackson Avenue-n jártam, hogy lássam, tudok-e tarhálni egy italt, amikor belefutottam egy régi barátnőmbe. John, kérdi, te vagy az? Ezer éve nem láttalak. Merre voltál? Mire én: drágám, csücsültem a sitten. Mire ő: tényleg? Tudod, a nővérem hozzáment egy winston-salemi fiúhoz. És akkor azt gondoltam magamban: tényleg el kell tűnnöm ebből a városból.

Western elmosolyodott. A pincér meghozta a sört, letette az asztalra és elment. A hosszú fölemelte poharát. Salud. Ittak. Brat Darling Dave-vel tárgyalt. Tanácsot kért. Abban az álomban, mondta, bemásztam az ablakon, és egy húsklopfolóval eszméletlenre vertem azt az öregasszonyt az ágyában. Gofriminta maradt a fején.

Dave lesöpört valami láthatatlant az asztalról. Segítséget akarsz kérni, mondta.

Mi?

Talán a tested nem kap meg valamit, amire szüksége van.

Mindig a szabadságról van szó, mondta Bianca. Le kell emelni azt a sok cuccot a válladról. Például a haldokló szülőt.

Seals magához tért. Madaras ember. A fürdőszobájában hóhérhoz hasonló csuklyás ragadozó madarakat nevel, amelyek mogorván mocorognak a rúdjukon. Kerecsen-, Feldegg-sólymokat.

Papagájt? kérdezte.

Bianca elmosolyodott és megveregette a térdét. Imádlak, mondta.

Közülük többen is munkát keresnek. John intett a poharával. Brat már csaknem szerzett egy állást. De persze az utolsó pillanatban az egész szétesett.

Elszúrtam, mondta Brat. Valami rám jött. Az az ingyenélő folyton csak ilyen politikáról meg olyan politikáról beszélt. Végül azt mondta: és még egy dolog. Errefelé mi nem nézzük az órát. Mire én azt mondtam, hát, el se tudom mondani, milyen boldog vagyok, hogy ezeket a szavakat hallom. Egész életemben nagyjából mindenhonnan késtem egy órát.

Mit felelt?

Valahogy hallgatott. Ült ott egy percig, aztán felállt és távozott. Pedig az ő irodája volt. Egy idő után bejött a titkárnő, és azt mondta, véget ért a meghallgatás. Megkérdeztem, megkaptam-e az állást, mire azt mondta, hogy nem hiszi. Elég idegesnek tűnt.

Találtál magadnak másik lakást?

Még nem.

Mi van a gyújtogatási váddal?

Ejtették. Megtaláltak pár macskát.

Macskát?

Macskát. Aha. Az volt a probléma, hogy vagy hat különböző helyen támadt tűz, úgyhogy ezt elég gyanúsnak tartották, de aztán kezdték megtalálni a macskákat. Csak össze kellett rakniuk a dolgokat.

A macskák fölborítottak egy dobozt a hígítóimból, mondta Bianca. Aztán hemperegtek benne. Aztán mind beszaladt a hősugárzó alá és lángra gyulladt. Aztán összevissza rohangáltak az egész műteremben.

Macskák.

Cicák. Tudod. Kismacskák. Mutatta a hosszúságot a két tenyerével. Azt kérdeztem, miért gyújtanám fel a saját lakásomat? És különben is csak kiadjuk, az isten szerelmére. Így hogyan szedjünk be pénzt belőle? Szóval mindenkinek rá kellett volna jönnie, hogy a macskák égnek. Mit gondoltak, csak ücsörögnek arra várva, hogy fellobbanjon egy tűz, és ők a lángok közé vethessék magukat? Nyilván a macskák gyulladtak fel először, az indította el az egész dolgot. Egyszerűen kurvára ostobák.

A macskák?

Nem, nem a macskák. A kurva biztosítósok.

Elég jó móka volt, mondta Brat. Amikor a törvényszolga fölemelte a kezét, hogy megeskesse, ő adott neki egy nagy pacsit. Azt hiszem, ilyet addig nem láttak.

Gondolom, a genetikai hajlam fajtánként változik, mondta John, de a macskák önfeláldozási hajlama tényleg ismert tényező a macskafélék egyenletében. Az ókoriak közül többek közt Aszklépiosz is megemlíti az írásaiban.

Jézusom, mondta Seals.

De Unamunónak mintha ellentmondana. Így van, Lovag? Ő azt állította, hogy a macskák inkább érvelnek, mint sírnak. Persze Rilke szerint a puszta létezésük teljességgel hipotetikus.

A macskáké?

A macskáké.

Western elmosolyodott. Ivott. Hűvös, napsütéses nap az ősi városban. A déli és kora téli fény lágyan vonja be az utcát.

Hol van Willy V.?

Felállította a festőállványát a Jackson Square-en. Reméli persze, hogy rá tudja sózni a mázolmányait a turistákra. Ő meg az a holdszínű kutyája.

Az az állat majd beleharap néhány turista seggébe, és őt fogják perbe.

Vagy bebörtönzik.

Long John hozzálátott, hogy kibontson egy nagy, fekete szivart. Leharapta a végét, kiköpte, végighúzta a szivart a nyelvén, majd a fogai közé dugta és gyufa után nyúlt. Álmodtam rólad valamit, Lovag.

Azt mondod, álmodtál.

Igen. Azt álmodtam, hogy mentél a súlyos cipődben az óceán fenekén. Isten tudja, mit kerestél abban a mélytengeri sötétségben. Amikor a Nazca-lemez szélére értél, lángok csaptak fel a mélyből. A tenger forrt. Álmomban úgy láttam, a pokol torkára bukkantál, és azt hittem, leeresztesz egy kötelet azoknak a barátaidnak, akik már elmentek. De nem.

A sercegő gyufaszálat bedobta az asztal alá, és nekilátott, hogy életre keltse a szivart.

Te tényleg búvár vagy? kérdezte Bianca.

Ő nem olyasféle, amilyenre te gondolsz, drágám, mondta Dave.

Ő mindenféle búvár, amit csak meg tudsz nevezni, jegyezte meg Seals, aki azzal küszködött, hogy kicsit fölegyenesedjen, és egyik öklét az asztalra tette. Mindenféle istenverte búvár.

Mentőbúvár vagyok, mondta Western.

Mit mentesz?

Aminek a mentéséért fizetnek. Ami elveszett.

Kincset?

Nem. Ez kereskedelmibb dolog. Rakományokat.

Mi volt a legfurcsább, amire valaha megkértek?

Úgy érted, ami nem szexuális természetű?

Tudtam, hogy kedvelem.

Nem tudom. Gondolkodnom kell rajta. Pár ismerősöm egyszer kiemelt egy hajónyi denevérszart.

Halljátok ezt? kérdezte Seals. Denevérszart.

Hogyan kerültél bele ebbe?

Ne is kérdezd, drágám, mondta John. Nem szeretnéd tudni. Titokban abban reménykedik, hogy a mélyben hal meg, így vezekel a bűneiért. És ez csak a kezdet.

Egyre érdekesebb.

Ne izgasd föl magad túlságosan. Talán már észrevettél bizonyos zárkózottságot az emberünknél. Igaz, hogy veszélyes víz alatti munkát végez nagy pénzért, de az is igaz, hogy fél a mélységtől. Na, mondod. Legyőzte a félelmeit. Egy kicsit se. Lemerül a mélységbe, de még csak föl se tudja fogni. A sötétségbe meg a dermesztő hidegbe. Én szeretek beszélni róla, ha ő nem. Biztosan szeretnétek hallani a bűn és vezeklés-részét. Ez a minimum. Vonzó férfi. A nők meg akarják menteni. De persze ő túl van ezen az egészen. Mit mondasz, Lovag? Milyen messze vagyok a céltól?

Csak fantáziálj tovább, Sheddan.

Azt hiszem, igazam van. Tudom, mire gondoltok. Egy hatalmas, összevissza és megalapozatlan egót láttok bennem. De teljes őszinteséggel mondom, hogy bennem a legkisebb törekvés sincs az önérzet oly magasságaira, amilyeneket a Lovag parancsol. És arról is van fogalmam, hogy ez még kölcsönöz is bizonyos érvényességet a nézeteinek. Végső soron én pusztán a társadalom ellensége vagyok, ő viszont Istené.

Húha, mondta Bianca. Mohó tekintettel fordult Western felé. Mit csináltál?

Sheddan vékony arca behorpadt, ahogy szívta a szivart. Az illatos füstöt átfújta az asztal fölött és mosolygott. Amit a Lovag sosem értett meg, az az, hogy a megbocsátásnak határideje van. A bosszú viszont sose késő.

Western megitta a söre maradékát és az asztalra tette a korsót. Mennem kell, mondta.

Maradj, mondta Sheddan. Mindent visszaszívok.

Arról álmodni se merek. Tudod, hogy mennyire élvezem a locsogásod.

Nem az egyik olyan tengerentúli munkádra mész, ugye?

Nem. Hazamegyek aludni.

Vége az éjszakai műszaknak, mi?

Ez tulajdonképp csakis a pénzről szól. Majd találkozunk.

Fogta a táskáját, felállt, biccentett a gyülekezetnek és elindult a Bourbon Streeten a vállára vetett táskával.

Tetszik a barátod, mondta Bianca. Jó segge van.

Reménytelen, drágám.

Miért? Meleg?

Nem. Szerelmes.

Kár.

Annál rosszabb.

Hogyhogy?

A húgába szerelmes.

Hú. Ő is azok közé tartozik, akik északról jelennek meg itt vasárnap délelőttönként?

Nem. Ő knoxville-i. Illetve megint csak rosszabb. Valójában wartburgi. A tennesseei Wartburgból.

A tennesseei Wartburgból.

Igen.

Nincs is ilyen hely.

Attól tartok, van. Oak Ridge mellett. Az apja hatalmas bombákat tervezett és gyártott abból a célból, hogy egész városnyi ártatlan embert hamvasszon el álmában. Ügyesen gondolt ki és készített el dolgokat. Egyedi darabokat. Például régi Bentley-ket. Westernt én az egyetemen ismertem meg. Illetve valójában először az asheville-i országút mellett láttam, az Ötvenkettes Klubban. A színpadon mandolinozott a zenekarban. Countryzenét. Sosem találkoztam vele, de tudtam, ki ő. Matek szakra járt kiváló jegyekkel. Valaki odahívta az asztalunkhoz, és beszélgetésbe elegyedtünk. Ciorant idéztem, mire ő Platónt ugyanabban a tárgyban. És volt az a gyönyörű húga. Azt hiszem, tizennégy éves volt. És ő elvitte a húgát ezekbe a klubokba. Nyíltan jártak. És a lány még okosabb is volt nála. És egyszerűen káprázatos. Valósággal letaglózta az embert. Western ösztöndíjat kapott a Caltechre, ott tanult fizikát, de soha nem szerezte meg a doktorátusát. Örökölt valami pénzt, és elment Európába autóversenyzőnek.

Versenyautót vezetett?

Igen.

Milyet?

Nem tudom. Azokat a kis autókat, amikkel odaát versenyeznek. Középiskolás korában salakpályán versenyzett az Oak Ridge-i Atomic Speedwayen. Egész jó volt.

A Forma–2-ben versenyzett, mondta Dave. Jól csinálta, csak nem elég jól.

Igen. Szóval. Fémlemez van a fejében a balesetei miatt. Fémrúd az egyik lábában. Ilyesmi. Enyhén sántít. De lehet, hogy csak balszerencséje volt. Azt hiszem, valószínűleg nagyon jól vezetett. Az embert nem szíjazzák be azokba a dolgokba, ha nem tud vezetni, akármennyije van is.

Még mindig megvan a pénze?

Már vártam, hogy megkérdezd. Nincs. Elverte az egészet.

És közben végig dugta a húgát.

Ez a megalapozott véleményem.

Csodálkozom, hogy soha nem kérdezted meg.

Megkérdeztem.

Mit felelt?

Nem vette jó néven. Tagadta persze. Úgy gondolja, pszichopata vagyok, és lehet, hogy igaza van. Még tárgyal róla az esküdtszék. De ő tankönyvi narcisztikus a rejtett fajtából, és megint elmondom, hogy az a szerény mosolya akkora egót takar, mint Cleveland belvárosa.

Én borzasztóan egyenesnek láttam. Azon tűnődtem, ez a társaság honnan ismeri egyáltalán.

A hosszú Biancára nézett. Egyenes? Te biztosan viccelsz.

Mit csinált még?

Mit? Istenem. Az az ember papok csábítója és bírák vesztegetője. Megrögzött levélátvilágító és gyakorló robbantgató, matematikai platonista és háziszárnyasok zaklatója. Alapvetően a kendermagosokat szereti meggyőzni. Csirkebaszó, ha nem szeretnék nagyon finomkodni.

John.

Mi az?

Te magadat fested le.

Magamat? Egyáltalán nem. Ez képtelenség. Nekem talán csak egy pehelyréce volt. Egyszer.

Pehelyréce?

Az úgynevezett menyegzői kacsa. Somateria mollissima, azt hiszem.

Jézusom.

Egy kis gyarlóság a rémségek mellett, amikkel jogosan vádolható az emberünk. Baromfipanasztól kísértett álmok. Nyugtalanság a csirkeólban, perpatvar. Aztán a rákövetkező szárnycsapkodás, a rikácsolás. Kijózanító. Csak a napi tennivalói listája. Kivenni a mosást. Felhívni anyát. Csirkéket baszni. Meglep, hogy egy olyan világban jártas nőt, mint amilyen te vagy, ilyen könnyen át lehet ejteni.

Elgondolkodva szívott bele a szivarjába. Szinte bánatosan csóválta fejét. De akkor is azt hiszem, talán elviselnék az effajta aljasságokat, ha ez azt jelentené, hogy a tizenegyedik órában kikapják őket a baromfiárus csontozókése alól. És persze felmerül a kérdés, hogy illendő-e megenni őket utána. Az iszlám törvényei elég világosak ebben az ügyben, ha nem tévedek. Hogy valóban helytelen volna. De az ember szomszédja megeheti őket. Feltéve hogy hajlandó rá. Azt hiszem, a nyugati egyház hallgat a dologról.

Ezt nem mondhatod komolyan.

Nem is lehetnék ennél komolyabb.

Bianca elmosolyodott. Kortyolt az italából. Árulj el nekem valamit, mondta.

Hát persze.

Knoxville termeli az őrülteket, vagy csak vonzza őket?

Érdekes kérdés. A természet vagy a nevelés. Valójában a legtébolyultabbak mintha a környező területekről származnának. De azért jó kérdés. Hadd beszélgessünk erről később.

Hát, én nagyon kedvesnek láttam.

Nagyon kedves. Én rettentően kedvelem.

De szerelmes a húgába.

Igen. Szerelmes a húgába. De persze ez egyre rosszabb.

Bianca furcsán elmosolyodott, és megnyalta a felső ajkát. Oké. Szerelmes a húgába és…?

Szerelmes a húgába, aki meghalt.

*

Estig aludt, aztán fölkelt, lezuhanyozott, felöltözött és elindult. Végigsétált a St. Philip Streeten a Seven Seasig. Mentő állt az utcában járó motorral meg két rendőrautó a járdánál. Emberek ácsorogtak körös-körül.

Mi történt? kérdezte Western.

Valami fickó bekrepált.

Mi történt? Jimmy!

Lurch. Kinyitotta a gázt. Most hozzák le.

Mikor? Éjjel?

Nem tudom. Nem láttuk már egy-két napja.

Harold Harbenger átnézett Jimmy válla fölött. Nem láttuk, mert halott volt. Ezért nem járt lenn.

Két mentős hozta lefelé a hordágyat. A küszöbnél fölemelték a kerekeket, és kigurították Lurchöt az utcára. Szürke mentőpokróccal volt letakarva.

Itt jön és ott megy, mondta Harold.

Oda le, az biztos, mondta Jimmy. Mérget vehetsz rá.

Éreztük a gázszagot. Ma reggel nagyon erős volt.

Betapasztotta az összes ajtót meg ablakot.

A zoknijait betömködte az ajtó alá. Látni lehetett, hogy kilógnak a folyosóra. Ez árulta el.

Nem gondoltátok, hogy meg kéne nézni?

Bassza meg. Élni és élni hagyni, én azt mondom.

Ott megy, mondta Harold.

Begurították a hordágyat a mentőautó hátulján, és becsukták az ajtót. Western nézte, ahogy végighajtanak az utcán. Amikor belépett a kocsmába, egy nyomozó épp Josie-val beszélt.

Afféle csendes ember volt, vagy mi?

Csendes? Egy fenét, nem volt ő csendes.

Bajkeverő volt?

Josie beleszívott a cigarettájába. Elgondolkodott ezen. Nézze, mondta. Én nem vagyok olyan, aki rosszat mond a halottakról. Nem lehet tudni, hol vannak vagy kinek a fülével hallanak. Tud követni? Ha az ember egy ilyen helyet vezet, mindig van valaki, akinek engedményt kell tenni. Fenn van egész éjjel és részeg meg kajabál, vagy ilyesmi. Meg más dolgokat csinál, amikbe most nem mennék bele. Én csak annyit mondhatok, hogy ilyet még sose csinált eddig.

A nyomozó ezt leírta a füzetébe. Ismeri valamilyen rokonát?

Nem. De mintha mindig lenne egy nővérük valahol.

Western kért egy sört Jantől és a kocsma végébe ment. Red és Oiler bejött, sört kértek és hátramentek. Öreg Lurch, mondta Oiler.

Nem hittem volna, hogy ilyen típus.

Az emberek hülyének néznek majd.

Western bólintott. De nem fognak. Meséltél Rednek a mi kis éjjeli munkánkról?

Aha.

Azon tűnődöm, hogy tán nem kéne hallgatnunk róla.

Lehet, hogy ez nem rossz ötlet.

És te, Bobby? Mit gondolsz, mióta van az a gép a vízben?

Nem tudom. Egy ideje. Legalább néhány napja.

Ki fogja csinálni a mentést?

Oiler a fejét rázta. Mi nem.

Úgy érted, nem a Taylor’s?

Aha. Lou azt mondja, futárral elküldték a csekket.

Kik?

Nem tudom.

A csekken nyilván van név.

Nem csekk volt. Pénzesutalvány.

Szerinted mit jelent ez?

Oiler a fejét rázta.

Hogy járhatott valaki a gépben?

Fogalmam sincs.

Valakinek el kellett vinnie a fekete dobozt. A pilóta csak nem dobhatta ki az ablakon.

Nincs erről véleményem. Nem szeretnék erről véleményt alkotni.

Western bólintott. Nem számít. Ezzel még nincs vége.

Miért?

Gondolod, hogy meg fognak kérdezni bennünket erről?

Nem tudom.

Dehogynem. Gondold át.

Hátrament az udvari vécébe. Mire visszajött, Red már távozott és Oiler az egyik kis asztalnál ült.

Hová ment ilyen sietve?

Oiler hátrarúgta a széket. Tedd le a segged. Randija van.

Randija?

Ezt mondta a fickó.

Randija.

Aha. Megkérdeztem, úgy érti-e, hogy fölszed valami rossz kurvát, akivel leszopatja magát valahol egy parkolóban. Tudod, mit válaszolt?

Nem. Mit?

Azt mondta, aha. Randi.

Western fogta a sört, amit Oiler hozott a pulttól. A fejét csóválta. Jézusom.

Aha.

Hadd kérdezzek valamit.

Nosza.

Ti Námról dumáltok. Vagy az talán Vietnám egy kívülállónak. De amikor itt vagyok, befogjátok. Mint amikor az ember bemegy egy szobába, és mindenki elhallgat.

Azt hiszem, ez gyakran megesik veled.

Komolyan beszélek.

Ez már csak így van. Ha nem voltál ott, akkor nem voltál ott. Attól még nem leszel rosszabb ember.

Red egyszer azt mondta, nyertél egy csomó kitüntetést.

Nyertem.

Rossz szó.

Senkit nem ismerek, aki Námban valaha nyert volna valamit. Hacsak nem koporsót.

Miért kaptad a kitüntetéseket?

Mert hülye voltam.

Ugyan már.

Mire akarsz kilyukadni, Bobby?

Lövész voltál egy helikopteren.

Aha. Az ajtóban. Harci helikopteren. Annál ostobább nem lehetsz. Figyelj, Western. Összerakhatod magad a történetet. Nem jársz majd messze.

Kétlem.

Még ahhoz se tudsz eleget, hogy tudd, mit kérdezz.

Mi a legfontosabb dolog, ami az életedben történt?

Az életemben.

Aha.

Oké. Nám. És?

Szóval mi a legfontosabb dolog, ami velem nem történt.

Jézusom.

Mondj bármit. Vagy valamit. Próbálj úgy tenni, mintha nem valami ostoba fasz volnék.

Nem szeretném, hogy el kelljen magyarázni.

Nem kell. Hallgatlak.

Rendben. Bassza meg. Megpróbáltunk fölszedni valami fickókat egy leszállási zónában, és rakétatüzet kaptunk és lezuhantunk és lelőttem egy csomó sárgát, de az egyetlen, aki kijutott, én voltam. Illetve kivittem egy fickót, de az így is meghalt. Kaptam pár golyót. Ennyi az egész. A többiek még mindig ott vannak. Pár szétszóródott csont a dzsungelben. Az rohadt biztos, hogy ők nem kaptak kitüntetést. Még valami?

Azt hiszem, csak tudni szeretném, miből maradtam ki.

Szarból maradtál ki.

Tudod, mire gondolok.

Mire akarsz kilyukadni, Bobby? Te voltál az okos, nem én. És engem kétszer is elvittek. Mindkétszer tizenhárom hónap a tengerészgyalogságnál. Ez olyasmi, amit az ember tizennyolc-tizenkilenc évesen megcsinál, amikor olyan buta, mint a tök.

Fogta a sörét, ivott, hátradőlt a széken és a címkét piszkálta a hüvelykujjával. Westernre nézett.

Folytasd.

Baszd meg, Western.

Hányszor sebesültél meg?

Bármi lehet egy kurva sebesülés. Ötször lőttek meg. Ennyi elég az ostobasághoz? Vagy úgy gondolod, kettő-három is elég lenne? Akkorra az embernek már rá kellett volna jönnie, hogy ez valószínűleg nem jó neki. Voltak fickók, akik egyszerűen csak kisétáltak a háborúból. Soha nem lehetett többé hallani róluk. Nem tudom, hánynak sikerült. Némelyek Laoszon és Thaiföldön keresztül mentek. Ismerek egy fickót, aki elgyalogolt Németországig.

Németországig?

Aha. Egy cimborám kapott tőle levelet. Még mindig ott van. Tudomásom szerint.

Mintha nem volnék ostoba fasz. Rendben?

Rendben. Volt egy radarirányítású ágyú a hármas határnál, és mi átrepültünk rajta, mintha kurvára semmi gondunk nem volna a világon. Az első lövés átlyukasztotta a helikopter elejét és a pilóta mellkasába csapódott. A második lövés elvitte a rotort. Egyszer csak nagy csend lett. Csak valami csikorgó zaj hallatszott. A motor már leállt. Emlékszem, amikor zuhanni kezdtünk, arra gondoltam, hát te tudtad, hogy ez a szarság jön, és itt van és most már nem kell többé aggódnod miatta. Aztán rájöttem, hogy a domboldalról kapjuk a tüzet, és odanéztem Williamsonra, aki csak lógott a szíjon, és nagyjából akkor egy rakétagránát levitte a helikopter farkát, én meg bekaptam egy csomó szilánkot, és kilőttem az M60-as százas töltényhevederét, de imbolyogtunk, és vagy a felét a kék égre tüzeltem. Végül abbahagytam, mert a cső egyre vörösebb lett, és tudtam, hogy mindjárt elakad, és addigra már zúgtunk lefelé, mint egy kibaszott kő. A másodpilóta még élt, és amikor odanéztem, épp az oldalfegyverét töltötte. Aztán bezuhantunk a lombok közé.

Mármint a dzsungelbe.

Aha. Elég keményen vágódtunk be, de nem esett bajunk. Áttörtük azt a sok szart, és végül vagy nyolc lábbal a föld felett álltunk meg. Felvonszoltam magam a pilótafülkéhez, megkérdeztem a hadnagyot, mit gondol, tud-e járni, mire azt mondta, holtbiztos, hogy megpróbálja, és szedjem ki őt onnan. Úgyhogy kikapcsoltam az övét, leráncigáltam az ajtóhoz és kigurítottam rajta. Egyszerűen eltűnt a nagy fűben, én pedig fogtam a tölténymellényemet meg a fegyveremet, és utánaugrottam. Síri csend. Amikor a hadnagyhoz értem, ő még mindig fogta a .45-ösét és kicsit zabosnak látszott, de arra gondoltam, hogy ez valószínűleg jót jelent. Egy csomó vér volt rajta, de úgy véltem, a java valószínűleg a századosé, ezért fölemeltem, és sántikálva elindultunk a dzsungelben. Három napig mentünk, míg végül egy leszállási zónában fölvettek minket. Kurva nagy szerencsénk volt. Sárgák nyüzsögtek mindenütt, és még csak ránk se lőtt senki. Fölszedett bennünket egy helikopter, visszamentünk a támaszpontra, ahol a hadnagyot hordágyra tették és leterítették egy pokróccal. Tökös gyerek volt. Valószínűleg fiatalabb nálam. Vagy annyi idős. Tudtam, hogy nagy fájdalmai vannak. Rám nézett, és azt mondta: jó fej vagy, a kurva anyád. Visszavitték az Államokba, és soha nem láttam többé.

Te nem sebesültél meg.

Egy csomó fémszilánkot szedtek ki belőlem, amik a helikopter hátuljából származtak, ahol a rakétagránát eltalálta. Nem ettem három napja, de még csak éhes se voltam. Csak aludni akartam. Úgy egy héttel később szabadságra küldtek, és három héttel azután megint ott ültem beszíjazva egy AC-130-ason, ismét készen a halálra.

Sok embert öltél?

Jézusom.

Western várt. Oiler a fejét csóválta. Ha az ember háborúba megy, nem igazán dühös senkire. Csak próbál életben maradni addig, amíg meg nem tanulja, hogyan kell csinálni. Amikor aztán látja néhány cimboráját elpusztulni, akkor pöccen be azokra a rohadékokra. Azért mentem el második alkalommal is, hogy megpróbáljak bosszút állni. Ennyi az egész. Semmi bonyolult nincs benne. Illetve nem az egész, azt hiszem.

Mi a többi?

Az ember rákap az ízére. Ezt nem szeretik hallani. Túl rossz. Úgy gondoltam, a csapat egy rakás beszari alakból áll, aztán kaptunk egy új parancsnokot. Wingate. Alezredes. És az elkezdett mindenkit seggbe rugdalni meg kipécézni. Első nap. Mindenki tudta, hogy a háború elszaródott. ’68 végére az egész dolog már úszott le a csatornába. Azelőtt csak a hátországban drogoztak, de addigra már nagyjából mindenhol. A fiúk civileket lőttek le. Kaptál egy új szakaszparancsnokot, és legelőször is el kellett döntened, hogy szétlődd-e a seggét vagy sem, hogy mentsd a tiédet. Az igazi probléma az volt, hogy nem jutottál el a törzstisztekig. A faszszopók olyan csatákért osztogattak egymásnak kitüntetéseket, amiket a térképen se találtak meg. Visszaértem a főhadiszállásra, és pár napba beletelt, amíg újra kivezényeltek valahová. El volt baszva az egész. Sose fogták föl, hogy az ember a cimboráival akar lenni. Nem akar összevissza járkálni. Seggfejek. Addigra már törzsőrmester lettem, hogy ne fókáztassanak. De az alezredes mindenféle megbízásokat adott. Aztán egy nap hallottam, amint telefonál, és később megtudtam, hogy egy ezredessel beszélt a törzstől, és azt mondta annak a fickónak, hogy baszik rá. Azt mondta, hadd mondjak valamit, ezredes úr. Én azért vagyok itt, hogy embereket öljek. És ha nem kell embereket ölnöm, akkor én egy rohadt szemét leszek. És ha maga nem azért van itt, hogy embereket öljön, akkor ezt tudassa velem. Mert akkor nem akarok magával dolgozni. Aztán letette a telefont. És én tudtam, hogy ez az én emberem. Egy háborúpárti rohadék. És én azért voltam ott, hogy kegyetlen halált osszak, és ez a másik oka, hogy ott voltam. És neked ez se fog tetszeni. Hogy sok embert öltem-e? Feltették már nekem párszor ezt a kérdést. De férfi még sose. Mondtam annak a lánynak, akivel jártam, hogy igen, egy csomó sárgát megöltem, de egyiket se ettem meg. Szóval mit szólsz hozzá? Elég ennyi ebből a baromságból?

Folytasd.

Minden délután fölmentem a toldozóba. Semmi értelmet nem lehetett látni abban a kórteremben. Furnérlemezekből összerótt szoba volt egy csomó fűrészbakkal. Semmi ágy. Bevitték a hordágyakat és rátették őket a bakokra. Ennyi. Jó párszor láttam dugig tömve. Mint a polgárháborúban. Az egyik nővér azt mondta, az ember azt hinné, hogy akinek leviszi a taposóakna a lábát, az elvérzik utána, de a robbanás kiégeti a csonkot. Praktikus, mi? Lefeküdtem egy asztalra, rajtam csak egy törülköző, és ő alumíniumdarabokat szedegetett ki belőlem. Vagy acélt. Rohadtul csinos lány volt, és tudtam, nem bánja, hogy besétálok oda. Bivalyerős rohadék voltam. De ő tiszt volt, és tudtam, hogy ez nem vezet sehova. Egyszer megkérdeztem, hogy szeretett volna-e valaha máshogy szólítani, mint a rangomon, és ő majdnem elmosolyodott, de aztán nem.

Mit mondott?

Nem mondott semmit. Már annyi mindent látott belőlem, hogy ez nem is számított.

Fájt?

Amikor fémdarabokat szedett ki a seggemből hosszú csipesszel?

Aha.

Hm. Látnod kellett volna. Annyit mondok, hogy nagyjából elment.

Western elmosolyodott.

Mindegy, jobbára csak bucira aludtam magam. Volt egy lélektani hadviselést folytató helikopter, ami úgy éjjel háromkor bukkant fel, aztán eldübörgött a sötétbe. Csecsemősírás hangját közvetítette. Újra meg újra. Tudták, hogy emiatt senkit se fogunk felküldeni. Ha lelőjük, valószínűleg ránk zuhan. Egy idő után már szinte kedveltem. Aztán egyszerűen álomba merültem megint.

A pult felé nézett, fölemelte két ujját és néhány perc múlva Paula odahozott két sört. Oiler a fény felé tartotta a sörét, úgy vizsgálgatta. Ezt a hülyeséget tudom elmondani. De nem jelent semmit. Még azt se tudom biztosan, nekem mit jelent. Ha olyan dolgokra gondolok, amikről egyszerűen nem akarok tudni, azok mind olyanok, amikről igenis tudok. És mindig tudni fogok róluk. Ez kurvára nem jó. Valaki melletted golyót kap, és úgy hallatszik, mintha sárba talált volna a lövés. Na. Hát így. Leélhetted volna az életed anélkül, hogy ezt tudod. De tessék. Mindennap tudod, hogy ott vagy, ahol nem kéne lenned. De ott a fiatal segged.

A gazdag fiúk egyetemre mentek, a szegények meg a háborúba.

Aha, igen. Nem igazán így gondoltam.

Mesélj arról, hogy hol lőttél le egy csomó sárgát.

Lelőttem egy csomó sárgát.

Lezuhant a helikopter.

Sose ültem olyanon, amelyik nem zuhant le.

Ez igaz?

Aha. Igaz. Az egyik esetben egy olyan leszállási zónához hívtak bennünket, ahol előzőleg lelőttek egy helikoptert. Négy fickó volt ott, akiket ki kellett hozni. Felderítők. Nem hitte volna az ember, hogy ilyen kurva pácba kerülnek. Ketten kihegyezett bambuszkaróba léptek. Nekünk se sikerült sokkal jobban, mint az ő helikopterüknek. Illetve kiderült, hogy azért egy kicsit jobban, mert az fölemelkedett és imbolyogva berepült a dzsungelbe, ahol lezuhant és kigyulladt. Soha többé nem láttuk azokat a fickókat. Később megtudtuk, hogy jött mögöttünk egy harmadik helikopter, de amikor látták azt a zűrzavart, egyszerűen fölemelkedtek. Ügyes fiúk. Ki kellett engednünk egy csomó üzemanyagot a súly miatt, hogy fel tudjuk venni a mieinket, és egyre csak arra gondoltam, mi lesz, ha valami balhé van. Mindegy, a farok ütközött először a fák tetejének, és mi lezuhantunk. A rotorok szarrá püföltek mindent. A másik géppuskást Wasatchnek hívtuk, én kiugrottam, ő meg csak tüzelt, és a helikopter oldalra dőlt, és az egyik forró töltényhüvely bement hátul a repülősruhámba és fájt, mint a kurva élet. Azután négy nap jött a dzsungelben meg egy csomó tűzharc, és úgy jöttem ki onnan, hogy csak egy fickó maradt mellettem, aki meghalt a kimentő helikopterben. Ezért kap az ember egy kurva kitüntetést. Álljon meg a menet. Ennyi, Bobby, befejeztem.

Mikor rettegtél a legjobban?

Folyton rettegtem.

Legjobban.

Azt hiszem, a legócskább érzés az volt, amikor valami tényleg szemét dologgal lőttek. Föld-levegő rakétával. Ha egy olyat bekaptál, akkor már csak a reinkarnációban reménykedtél.

Lőttek olyannal? Föld-levegővel? Rakétával?

Aha. Kettesével. A pilóta félrerántotta a helikoptert, és lementünk szinte a lombozatig. Ennyi.

És még?

Jézusom.

És még?

Volt egy 106-os, hátrasiklás nélküli lövegünk a támaszponton. Úgy gondoltuk, a dolog vagy két mérföldre lehet. Az első találat után rohanni kezdtünk. Teljes kiürítés. Még az újoncok is tudták, mi az a kibaszott dolog. Ennyi.

Mit bántál meg? Megkérdezhetem?

Mit?

Igen.

Az egészet.

Na jó, valamennyit?

Jól van. Az elefántokat.

Az elefántokat?

Aha. A kurva elefántokat.

Nem értem.

Ahol kimenekültünk Quảng Namból, láttuk azokat az elefántokat a tisztásokon, és a bikák hátráltak, fölemelték és nekünk szegezték az agyarukat. Csak gondold el. Kurvára bátor dolog. Nem tudták, mik vagyunk. De gondoskodtak az öreglányról. Meg a borjakról. És akkor ott jövünk azzal a helikopterrel meg a 2,75-ös rakétákkal. Nem lehetett túl közelről tüzelni rájuk, mert a rakétának meg kell tennie bizonyos távolságot, hogy élesedjen. Hogy élesítse a robbanófejet. És még nem is voltak annyira pontosak. Néha nem nyíltak ki rendesen a vezérsíkok, és a rakéta csak imbolygott, mint egy istenverte léggömb. Mehetett bárhová. Szóval talán azt gondoltuk, a francba is. Van esélyük. De nem tévesztettünk célt. És az egyszerűen felrobbantotta őket. Egyszerűen a levegőbe repültek, a kurva életbe. Gondolok erre, haver. Nem tettek semmi rosszat. És kiről akartak gondoskodni? Úgyhogy erre gondolok. Ezt bánom. Érted?

*

Nem tudta, hogy ilyen gyorsan kérdőre vonják. A francia negyeden át ment vissza. A Jackson Square mellett. A Cabildo mellett. A város dús mocsár- és pinceszaga sűrűn terjengett az éjszakai levegőben. Hideg, koponyaszínű hold haladt át a palatetőkön túl gomolygó felhőkön. A cserepek és kémények fölött. Hajókürt hangja a folyóról. Az utcai lámpák páragömbökben álltak, az épületek sötéten izzadtak. A város néha vénebbnek látszott Ninivénél. Átvágott az utcán, és befordult a Blacksmith Shopnál. Kinyitotta a kaput és belépett az udvarra.

Két férfi állt az ajtaja előtt. Megtorpant. Ha bejutottak a kapun, bejuthatnak a lakásába is. Aztán rájött, hogy már jártak a lakásában.

Mr. Western?

Én vagyok.

Válthatnánk néhány szót önnel?

Kik maguk?

Benyúltak a kabátjuk zsebébe, előhúzták a jelvényüket, majd visszatették. Talán bemehetnénk, hogy beszéljünk egy percet.

Ki a kapun. Menekülj.

Mr. Western.

Persze. Oké.

Bedugta a kulcsot a zárba, elfordította, belökte az ajtót és villanyt gyújtott. A lakás egy szobából állt kis konyhával és fürdővel. Az ágyat be lehetett hajtani a falba, de ő mindig nyitva hagyta. Állt ott még egy kanapé, előtte narancssárga szőnyeg és egy kávézóasztal, rajta halomban könyvek. Tartotta az embereknek az ajtót.

Nem engedték ki a macskámat, ugye?

Uram?

Jöjjenek be.

Mesterkélt tisztelettudással léptek be. Ő becsukta az ajtót, aztán letérdelt és benézett az ágy alá. A macska a falnál kuporgott. Halkan nyávogott.

Várj, Billy Ray. Egy perc és eszünk.

Felállt és a kanapé felé intett. Üljenek le, mondta.

Meg kell mondanom, nem tűnik különösebben meglepettnek, hogy lát bennünket.

Kellene?

Csak egy észrevétel.

Persze. Kérnek teát?

Nem, köszönjük.

Üljenek le. Hadd tegyem föl a vizet.

A konyhába ment, meggyújtotta a gázt, a kannát megtöltötte a csap alatt és feltette a gázra. Amikor visszatért, ők már a kanapé két végén ültek. Letelepedett az ágyra, levette a cipőjét, félredobta, aztán felhúzta a lábát maga alá és rájuk nézett.

Mr. Western, arról a merülésről szeretnénk kérdezni, amin éjjel vett részt.

Rajta.

Csak néhány kérdés.

Persze.

A másik férfi előrehajolt és két kezét a kávézóasztal szélére tette, egyiket a másikra. Néhányszor megütögette a felsővel az alsót és felnézett. Tulajdonképpen nincs sok kérdésünk. Csak egy elég méretes.

Rendben.

Úgy tűnik, eltűnt egy utas.

Egy utas.

Igen.

Eltűnt.

Igen.

Nézték. Fogalma sem volt, mit akarnak. Van valami igazolványuk? kérdezte.

Megmutattuk az igazolványunkat.

Talán megnézném ismét.

Egymásra néztek, aztán oldalra hajoltak, elővették a jelvényüket és elé tartották.

Felírhatja a számot, ha szeretné.

Nem, így jó lesz.

Felírhatja. Mi nem bánjuk.

Nem kell felírnom.

Nem tudták biztosan, mire gondol. Összecsukták a jelvénytartót és eltették.

Mr. Western.

Igen?

Hány utas volt a repülőben?

Hét.

Hét.

Igen.

Úgy érti, plusz a pilóta meg a másodpilóta.

Igen.

Kilenc holttest.

Igen.

Hát, nyolc utasnak kellett volna lennie.

Valaki lekéste a repülőt.

Nem hinnénk. Nyolcan voltak a listán.

Milyen listán?

Az utaslistán.

Miért lett volna utaslista?

Miért ne lett volna?

Magánrepülő volt.

Bérelt.

Ha bérlik, akkor lett volna stewardess is.

Egymásra néztek.

Miért, Mr. Western?

A légügyi hatóság szabályai szerint minden polgári légijáraton lennie kell egy stewardessnek, ha több mint hét utas van.

De nem volt több mint hét utas.

Most mondta, hogy nyolcan voltak.

Csak ültek és nézték. Aki az asztalon tartotta a kezét, most hátradőlt. Honnan tudja ezt? kérdezte.

A stewardesst?

Igen.

Fogalmam sincs. Olvastam valahol.

Mindenre emlékszik, amit olvas?

Elég sokra. Bocsánat. Hozom a teámat.

Kiment a konyhába, levette a teásdobozt, belekanalazta a sötét tealeveleket egy laboratóriumi főzőpohárba, ráöntötte a forró vizet, visszatette a kannát a tűzhelyre, elzárta a gázt, majd visszatért és leült az ágyra. Úgy tűnt, nem mozdultak, mióta kiment. Amelyik eddig beszélt, bólintott. Rendben, mondta. Talán az utaslista nem a megfelelő szó. Nekünk a vállalattól van egy listánk az utasokról.

Lehet, hogy listájuk van. De azt hiszem, vállalat nincs.

Miért?

Nem hiszem, hogy vállalati repülőút volt.

Mintha túl sok véleménye lenne a járatról.

Nem hiszem. Kérdéseim vannak. Mint maguknak.

Megosztaná ezeket velünk?

Vagy talán csak egy elég méretes kérdésem van.

Halljuk.

Láthatnám még egyszer azokat a jelvényeket?

Hogyan?

Csak viccelek. Bocsánat.

Oké.

Úgy gondoltuk, a gép egy ideje már a víz alatt van. És nem hittük, hogy valami halász akadt rá. Még csak látni se lehet. És úgy gondoljuk, a nullánál egy kicsit nagyobb a valószínűsége, hogy valaki már járt előttünk a gépben.

Egy másik búvár.

Egy másik valaki.

Hát, búvárnak kellett lennie, nem?

Kellett?

Úgy gondolták, valaki már járt a gépben önök előtt.

Így gondoltuk.

Ön és a társa előtt.

Igen.

Persze ha elvittek valamit a gépből, akkor észszerű, ha azt állítják, hogy nem önök voltak az elsők.

Hány mentőbúvárt ismernek?

Egymásra néztek.

Miért kérdezi?

Csak kíváncsi vagyok. Mi nem viszünk el dolgokat a gépekből.

Talán mesélhetne egy keveset arról, mit talált, amikor a helyszínre ért.

Persze. A gép úgy negyvenlábnyi mélységben fekszik. Meglehetősen sértetlennek látszott. Amikor bevilágítottunk az ablakon, láttuk, hogy az utasok a helyükön ülnek. Csak egy segédünk volt, akinek elég új volt a munka, úgyhogy fölmentem és otthagytam Oilert, hogy jusson be a gépbe.

És hogy jutott be a gépbe?

Lángvágóval vágta át a zárat.

A gép sértetlen volt.

Igen.

Nem volt rajta ütközés nyoma.

Nem láttuk sok nyomát az ütközésnek. Az öböl fenekén fekszik. Még csak az sem látszik rajta, hogy nagyobb baja lenne.

Nem volt semmi baja.

Nem láttunk ilyet. Attól eltekintve, hogy a víz alatt van.

Miután a társa bejutott a gépbe, ön megint lemerült?

Igen. Nem töltöttünk sok időt a gépben. Azért mentünk ki oda, hogy lássuk, vannak-e túlélők. Nem voltak.

Megkereste önöket bárki ezzel a balesettel kapcsolatban?

Nem. Biztosan nem kérnek teát?

Biztos.

Ez előírás?

Mi az előírás?

Semmi. Mindjárt jövök.

Kiment a konyhába, elővette a jégkockatartót, megtöltött egy nagy zöld poharat jégkockával és egy szűrőn át beleöntötte a teába. Kik maguk, fiúk? kérdezte. Visszament, leült az ágyra, ivott a hideg teából és várt.

Mentett már repülőből?

Igen. Egyszer.

Hol?

A dél-karolinai partoknál.

Voltak holttestek a repülőben?

Nem. Négyen-öten lehettek a gépen, de az kettétört. Néhány nappal később találtak két holttestet a parton. Nem hiszem, hogy megtalálták volna a többit.

Ön vezet repülőt, Mr. Western?

Nem. Már nem.

Mikor volt ez? A dél-karolinai dolog.

Két éve.

Ismeri a JetStar repülőt?

Nem. Ez az első, amit valaha láttam.

Szép gép.

Nagyon szép.

Kinyitották a csomagteret?

Miért nyitottuk volna?

Nem tudom. Kinyitották?

Nem.

Tudja, mi az a Jepp táska?

Tudom. Nekünk nincs olyan.

De eltűnt.

Eltűnt. Igen. Az meg a fekete doboz. Az adattároló.

Nem gondolja, hogy ezt érdemes lett volna megemlíteni?

Nem gondoltam, hogy érdemes megemlíteni valamit, amit már tudnak. Mondja el, hogy miért érdekli ez magukat, hogy maguk szerint mi történt. Hogy mit tudnak.

Erre nincs felhatalmazásunk.

Hát persze.

De önök nem vittek el semmit a gépből.

Nem. Mi nem viszünk el dolgokat. Oiler azt mondta, menjünk a felszínre, és ezt tettük. A víz tele volt holttestekkel. Nem tudtuk, mióta halottak vagy mi okozta a halálukat. Mi nem vittük el a Jepp táskát. Nem vittük el a fekete dobozt. Nem vittük el a poggyászt. És holtbiztos, hogy nem vittünk el holttestet.

Biztosítva van, Mr. Western?

Igen.

Van még valami, amit szeretne elmondani nekünk?

Mi mentőbúvárok vagyunk. Azt tesszük, amiért fizetnek bennünket. Különben biztos vagyok benne, hogy maguk erről többet tudnak, mint én.

Rendben. Köszönjük, hogy ránk áldozta az idejét.

Egyszerre álltak fel a kanapéról. Mint amikor a madarak felröppennek a drótról. Western feltápászkodott az ágyról.

Talán tényleg meg kéne néznem még egyszer azokat a jelvényeket.

Sajátos a humora, Mr. Western.

Tudom. Ezt sokszor megkapom.

Amikor elmentek, ő becsukta az ajtót, letérdelt, benyúlt az ágy alá, és addig beszélt a macskához, amíg el nem tudta kapni. Felállt vele és a karjában tartva simogatta. Masszív, fekete kandúr a szájából kilógó tépőfogakkal. Farka ide-oda lengedezett. Western jóban volt a macskákkal. Azok is vele. Hol a tányérod? kérdezte. Hol a tányérod? Az ajtóhoz vitte a macskát és megállt. A levegő hűvös volt és nyirkos. Ott állt és simogatta a macskát. Hallgatta a csendet. Zoknis lába alatt érezte a távoli cölöpverő tompa puffanásait. A lassú ütemet. A taktusát.

STELLA MARIS

Black River Falls, Wisconsin

Alapítva 1902-ben

1950 óta felekezeten kívüli gyógyintézet és hospice
pszichiátriai betegek ellátására

1972. október 27.

Bentlakásos részleg

72-118. eset

A beteg húszéves zsidó/kaukázusi nő. Csinos, valószínűleg anorexiás. Hat nappal ezelőtt érkezett az intézménybe feltehetően busszal, csomag nélkül. Felvételét dr. Wegner írta alá. A betegnek egy százdollárosokkal teli nejlonzacskó volt a retiküljében – több mint negyvenezer dollár –, amelyet megkísérelt átadni a recepciósnak. A beteg matematikus doktoranda a Chicagói Egyetemen, és paranoid skizofréniával diagnosztizálták, régóta előforduló vizuális és akusztikus hallucinációkkal. Eddig két alkalommal volt az intézmény lakója.

I

Jó napot. Dr. Cohen vagyok.

Maga nem az a dr. Cohen, akire számítottam.

Sajnálom. Az dr. Robert Cohen lesz.

Igen. Gondolom, nincs hiány dr. Cohenekből.

Valószínűleg nincs. Hogy van? Jól van?

Hogy jól vagyok-e?

Igen.

A diliházban vagyok.

Hm. Azt leszámítva.

Mióta csinálja ezt?

Úgy tizennégy éve.

Ezt rögzíteni fogja.

Azt hiszem, így állapodtunk meg. Rendben van?

Gondolom. Akkor azt hittem, hogy maga valaki más.

És ez nincs rendben.

De. Semmi baj. Bár meg kell mondanom, hogy csak a csevegésbe egyeztem bele. Terápiába semmifélébe.

Igen. Van valami, amit szeretne kérdezni tőlem? Mielőtt elkezdjük.

Már elkezdtük. Például mit?

Talán mesélhetne egy kicsit magáról.

Ó, anyám.

Nem?

Számokkal jelölt ábrákat fogunk kifesteni?

Hogy mondja?

Nem érdekes. Csak az, hogy elég naiv vagyok és folyton azt képzelem, hogy ezeket a gyakorlatokat meg lehet csinálni egy olyan vektor mentén, amit nem torzít teljesen valószínűtlenné a képmutatás.

Hogy mi? A hanghordozásom?

Mindegy. Csináljuk a maga módszerével. A fenébe is.

Jó. Nem szeretnék rosszul kezdeni. Csak arra gondoltam, talán szeretne mondani egy keveset arról, hogy miért van itt.

Máshová nem tudtam menni.

És miért ide jött?

Voltam már itt.

De eredetileg miért?

Mert nem jutottam be a Colettába.

És a Colettába miért?

Oda küldték Rosemary Kennedyt. Miután az apja kikanalaztatta az agyát.

Van valami kapcsolata a családdal?

Nincs. Semmit sem tudtam a pszichiátriai központokról. Csak arra gondoltam, ha ezt a helyet kerítették elő neki, akkor valószínűleg elég jó lehet. De az agyát valahol másutt kanalazták ki.

A lobotómiáról beszél.

Igen.

Miért csinálták ezt vele?

Mert fura volt, és az apja attól tartott, hogy valaki megbassza. Nem olyan volt, amilyennek az öreg szerette volna.

Ez igaz?

Igaz. Sajnos.

Miért érezte úgy, hogy el kell mennie valahová?

Úgy érti, ezúttal?

Igen. Ezúttal.

Csak éreztem. Eljöttem Olaszországból. Ahol a bátyám kómában feküdt. Folyton az engedélyemet akarták megkapni ahhoz, hogy kihúzzák a dugót. Hogy aláírjam a papírokat. Úgyhogy megszöktem. Nem tudtam, mi mást tehetnék.

Erre nem bírta magát rávenni? Hogy levetesse őt a gépekről?

Igen.

Agyhalott?

Nem szeretnék a bátyámról beszélni.

Rendben. Csak azt mondja meg, miért van kómában?

Baleset. Autóversenyző volt. De tényleg nem szeretnék.

Rendben. Van valami, amit megkérdezne tőlem?

Miről?

Bármiről. Rólam, ha úgy tetszik. Szólíthatom Aliciának?

Azt szeretné, hogy magáról kérdezzem.

Ha tetszik. Igen.

Az egyetemen tanít.

Madisonban. Igen.

Tudom, hol van az egyetem. Elég jól öltözik ahhoz képest, hogy tanár.

Köszönöm.

Nem bók volt. Maga nem pszichoanalitikus.

Pszichiáter vagyok.

Maga nem orvos.

De igen. Az vagyok.

És még?

Nős vagyok. Van két gyerekem. A feleségem egy gyerekprogramot irányít a városnál. Negyvenhárom éves vagyok.

Mit csinál, amikor senki sem figyeli?

Semmit. És maga?

Néha elszívok egy cigarettát. Nem iszom és nem drogozom. Nem szedek gyógyszert. Gondolom, magának nincs cigarettája.

Nincs. De hozhatok.

Oké.

És még?

Titkos beszélgetéseket folytatok állítólag nem létező személyiségekkel. Azt mondták, a-tudjuk-mit provokálok, de ez szerintem nem igaz. Az emberek mintha érdekesnek találnának, de én már tulajdonképpen lemondtam arról, hogy beszélgessek velük. A bolond társaimmal beszélgetek.

Matematikusokkal nem beszélget?

Már nem. Illetve. Párral.

Miért?

Hosszú történet.

Foglalkozik még matematikával?

Nem. Olyannal nem, amit maga annak nevezne.

Miféle matematikával foglalkozik?

Topológiával. Toposzelmélettel.

De már abbahagyta.

Igen. Elvonódott a figyelmem.

Mi vonta el a figyelmét?

A topológia. A toposzelmélet.

Talán egyelőre hagyjuk a matematikát.

Rendben. Különben se tudtam, mit csinálok.

Meglep, hogy ezt mondja. Nem kaphatott volna segítséget a többi matematikustól?

Nem. Ők se tudták.

Biztos, hogy nem zavarja a rögzítés?

Persze. Mi van, ha azt mondom, bassza meg vagy ilyesmi? Azt hiszem, már mondtam is. Tessék, itt van megint.

Nem tudom. Azt hiszem, az volt a megállapodás, hogy nincs joga a szerkesztéshez.

Nem gondolom túl komolyan.

Á.

Az Alicia rendben van. Jobban szeretem a Henriettánál.

Megint nem beszél komolyan.

Nem.

Rendben. Semmit nem szeretne elmondani a bátyjáról?

Ez kezd úgy hangozni, mint az Eliza program. Nem. Nem szeretnék.

A számítógépes pszichiátriai program.

Igen.

Rendben. Miről szeretne beszélgetni?

Nem tudom. Azt hiszem, csak okostojás szeretnék lenni. Ha tényleg beszélgetni akar velem, akkor legalább a duma egy részén át kell jutnunk. Nem gondolja? Vagy gondolja?

Gondolom. Azt hiszem, tökéletesen igaza van.

Például az ilyesmin.

Ez duma?

Persze hogy duma. Kizárt dolog, hogy azt gondolja, hogy nekem tökéletesen igazam van.

Értem.

És kérem, ne mondja, hogy értem.

Ez csak azt jelenti, hogy próbálom megérteni a nézőpontját. Van valaki, akivel kapcsolatban áll?

Úgy érti, igazi emberekkel?

Lehetőleg. Igen.

Nem igazán.

Matematikusokkal sem? Senkivel az egyetemen?

Azt hittem, nem beszélünk matematikáról.

Rendben.

Még mindig írni szoktam Grothendiecknek, de ő otthagyta az IHES-t és nem válaszol. Ami rendben is van. Nem várom el tőle.

Ő matematikus?

Az. Illetve az volt.

Hol él?

Nem tudom, hol él. Gondolom, még mindig Franciaországban.

Ez nem igazán francia név.

Ez egyáltalán nem francia név. Az apja neve Schapiro volt. Később Tanaroff. Nincs állampolgársága. Elhagyott gyerek volt a háború alatt. Bujkált. Mentette az életét. Az apja Auschwitzban halt meg.

Hová küldi a leveleket?

Az IHES-be. Nem tudja, ki ő, ugye?

Nem.

Semmi baj. Barátok voltunk. Barátok vagyunk. Mindketten szkeptikusak vagyunk.

Mivel kapcsolatban?

A matematikával.

Nem biztos, hogy tudom követni.

Semmi baj.

Szkeptikus a matematikával kapcsolatban?

Igen.

Valamiképpen csalódott a tudományágban? Nem tudom, hogy lehet szkeptikus az egész dologgal kapcsolatban.

Én tudom.

De csalódott benne.

Így is lehet fogalmazni.

Hogyan történt ez?

Hm. Ez esetben ezt azoknak a gonosz, abnormális és teljességgel rosszindulatú parciális differenciálegyenleteknek egy csoportja okozta, akik összeesküdtek, hogy elorozzák a tulajdon valóságukat teremtőjük agyának kétes áramköréből, hasonlóképp ahhoz a lázadáshoz, amelyet Milton ír le, és zászlajukat olyan független nemzetként lobogtassák, amelyet sem Isten, sem ember nem számoltathat el. Valami ilyesmi.

Úgy gondolja, naivak a kérdéseim.

Bocsánat. Nem. Nem gondolom úgy. A hiba nem a kérdezőben van.

Kiemelkedő matematikus? A barátja.

Grothendieck. Sokan a huszadik század legfontosabb matematikusának tartják. Ha eltekintünk attól, hogy Hilbert, Poincaré, Dedekind és Cantor is élt még a huszadik században. De el kell, mert nekik minden fontos eredményük a tizenkilencedikben született. És von Neumannért nem rajongok annyira.

Bocsánat, de nem ismerem ezeket a neveket.

Tudom. Semmi baj. Illetve egy kicsit. De rendben.

Grothendieck.

Igen.

Dolgozott vele?

Nem tudom, hogy lehet-e azt munkának nevezni. Rengeteget beszélgettünk. Keddenként bejött az intézetbe. És sokat voltam náluk. Velük vacsoráztam. Aztán belenyúlt a beszélgetés az éjszakába. Bizonyos értelemben egyszerűen ugyanabban a diliházban laktunk. Az intézetet neki meg egy másik, Dieudonné nevű matematikusnak hozta létre egy gazdag orosz, akit Motchane-nak hívtak – ha tényleg ez volt a neve –, és őrült volt, mint egy kakadu. Az IAS-ről mintázta. Princetonban. Oppenheimer a tanácsadója volt. Egy évet töltöttem ott, de akkor apadni kezdett a támogatás. Végül nem is kaptam meg a teljes ösztöndíjamat. Én voltam ott az egyetlen nő. Eleinte azt hitték, hogy a konyhán dolgozom.

Szóval nem volt kellemes élmény.

Fantasztikus volt. Még Chicagóban is voltak bizonyos problémáim. De Grothendieck minden szavát meghallgatta az embernek. Bólogatott és firkált a füzetébe. Beszélgetett. Feltett olyan kérdéseket, amiket az ember önmagának nem.

Hány éves volt akkor?

Tizenhét.

És ez nem volt gond? A kora.

Még csak fel sem ötlött benne.

Miért nem ír?

Főleg mert szakított a matematikával.

Ahogy maga.

Igen. Ahogy én.

Nehéz volt?

Hm. Azt hiszem, talán nehezebb egyetlen dolgot elveszíteni, mint mindent.

Egyetlen dolog is jelenthet mindent.

Igen. Jelenthet. Ez nem olyan, hogy lemondunk a matematikáról és elkezdünk golfozni. Most meghívják előadni, ő meg elmegy és a környezetről meg a háborús uszítókról dühöng. A szülei politikai aktivisták voltak. Nagyon ragaszkodik az emlékükhöz. Az apját ábrázoló ceruzarajzot tartja az asztalán, és állítólag anyja halotti maszkját is. De az igazság az, hogy gyerekkorában megszabadultak tőle, mert egy lehetetlen világról szóló politikai álmukat szövögették, és úgy gondolom, ő azért akarja folytatni az ügyüket, hogy ezzel igazolja az árulásukat. Nős és gyerekei vannak. És attól tartok, ő is ugyanazt fogja csinálni.

Maga sír?

Bocsánat.

De feladta az egészet.

Fel.

Miért?

A barátai úgy hiszik, hogy mentálisan egyre labilisabb.

És az?

Ez bonyolult. Az ember végül a hitről beszél. A valóság természetéről. Mindenesetre néhány matematikustársam jól szórakozna annak hallatán, hogy a matematikáról való lemondás a mentális labilitás bizonyítéka.

Hány éves?

Negyvennégy.

És maga azért ment Franciaországba, hogy az ő intézetében legyen ösztöndíjas.

Azért mentem Franciaországba, hogy a bátyámmal legyek. Nem tudtam, hogy visszajön-e. De igen. El akartam menni az intézetbe. Ott azt csinálták, amit én is akartam csinálni.

Már végzett a Chicagói Egyetemen.

Igen.

Tizenhat évesen.

Igen. A doktori programban voltam. Illetve még mindig ott vagyok, azt hiszem. Nem volt életem, de tényleg. Csak dolgoztam.

Ha nem lenne matematikus, mi szeretne lenni?

Halott.

Ez mennyire komoly válasz?

Komolyan vettem a kérdését. Magának is komolyan kell vennie a válaszomat.

Jól van?

Jól. Talán kicsit kikerültem a kérdését. Igazán egy gyereket szerettem volna. Szeretnék. Ha lenne egy gyerekem, csak bemennék hozzá éjjel és ülnék ott. Csendben. Hallgatnám a gyerekem lélegzését. Ha lenne egy gyerekem, nem érdekelne a valóság.

Meglep.

Igen. Értem.

Szeretné folytatni?

Rendben vagyok. Mindenesetre Grothendieck és Motchane összeveszett. Motchane azt mondta neki, hogy az intézet katonai pénzeket fogad el, úgyhogy ő lemond. Le is mondott. De még abban se vagyok biztos, hogy ez igaz-e. A pénzről.

Tényleg olyan nagy matematikus?

Az.

Csinált valamit, amit megérthetnék?

Nem tudom. Többet végzett, mint amennyit öt matematikustól várnánk. Eulert közelítette. Végül hozzálátott, hogy újraírja az egész algebrai geometriát. Csak nagyjából a harmadán jutott túl. Több ezer oldalon. De alapvetően megváltoztatta a matematikát. Vezette a Bourbaki-csoportot, de végül nem tudták követni. Vagy nem akarták. A matematikusaik a halmazelméletre alapoztak – ami kezdett egyre hézagosabb lenni –, ő pedig jóval tovább jutott. A logikai absztrakciónak egy egészen új szintjére. Egy új világnézethez. Befejezte, amit Riemann elkezdett. Hogy örökre kiüsse a nyeregből Eukleidészt. Hogy egyelőre figyelmen kívül hagyja az ötödik posztulátumot. Hogy behatoljon a végtelenbe, amivel Eukleidész nem tudott megbirkózni. Amikor az ember eljut a toposzelmélethez, akkor egy másik univerzum határára kerül. Megveti a lábát egy helyen, ahol a semmiből nézhet vissza a világra. Ez nem egyszerűen valami gestalt. Ez alapvető.

Maga bejött ide.

A Stella Marisba.

Igen.

Ha az embert behozzák, akkor minősítik, de ha bejön, akkor nem. Azt gondolják, hogy viszonylag épelméjű, különben nem jött volna ide. Magától. Úgyhogy megússza a nyilvántartást. Ha elég épelméjű ahhoz, hogy tudja, hogy őrült, akkor nem annyira őrült, mint ha azt hinné, hogy épelméjű.

Hányszor is volt már itt? Kétszer?

Igen.

Ezúttal miért? Azt hiszem, ezt kérdezem.

Folyton fura emberek jöttek a szobámba.

Ez nyilván nem újdonság.

Szerettem volna találkozni pár emberrel.

Betegekkel.

Igen. Azt hiszi, azért jöttem, hogy a személyzetet látogassam meg?

Úgy érti, a terapeutákat.

Igen.

Nem tudom.

Dehogynem tudja.

Semmilyen gyógyszert nem szed.

Nem.

Gondolja, hogy ez bölcs dolog?

Nem tudom, mi a bölcs. Én nem vagyok bölcs ember.

De nem hiszi, hogy őrült lenne.

Nem tudom. Nem. Legalábbis nem illek bele a maga őrült könyvébe.

A DSM-be.

Igen. Persze nem én vagyok az egyetlen, aki nincs benne.

Még mindig vannak hallucinációi?

Sose mondtam, hogy ők hallucinációk.

Úgy utalt a látogatóira, mint nem létező személyekre.

Személyiségekre.

Akkor személyiségekre.

Az irodalomból idéztem.

Milyen irodalomból?

A rólam szóló irodalomból. De nem. Mostanában nem láttam őket. Nem szeretnek ilyen helyre jönni. Kényelmetlenül érzik magukat. Maga mosolyog.

Szinte mintha azt mondaná, hogy egy ilyen létesítmény önmagában elősegíti a mentális egészséget. De hogyan? Ahogy egy templom távol tartja a gonosz szellemeket?

Azt hiszem, ez jó analógia lehet. Az egyház sose unja meg, hogy a bűnösökről beszéljen. A megváltottakat alig említi. Valaki rámutatott, hogy a Sátán érdeklődése teljességgel spirituális. Chesterton, azt hiszem.

Nem biztos, hogy értem.

A Sátánt csak a lélek érdekli. Különben fütyül rá, hogy van az ember.

Érdekes. A látogatói. Bármik legyenek is. Mit tud róluk elmondani?

Sose tudom, erre a kérdésre hogyan válaszoljak. Mit szeretne tudni?

Névvel jönnek?

Senki nem jön névvel. Az ember nevet ad nekik, hogy megtalálja őket a sötétben. Tudom, hogy olvasta a kartotékomat, de a jó orvos csekély figyelmet fordít a hallucinált alakok leírására.

Mennyire látja őket valóságosnak? Milyenek? Álomszerűek?

Nem hiszem. Az álomalakokból hiányzik a koherencia. Az ember darabokat lát és kitölti a többit. Mint a látás vakfoltja. Hiányzik belőlük a folytonosság. Más lényekbe olvadnak bele. Arról nem is beszélve, hogy a tér, amelyet elfoglalnak, álomtér.

A főalak egy kopasz törpe.

Egy kis ember. Igen.

A Kölyök.

A Kölyök. Igen.

De nem olyan, mint egy álombéli alak.

Nem. Olyan, mint egy szobámbéli alak.

Kíváncsi vagyok, mi a véleménye arról, hogy ezek az alakok miért éppen ilyen külsőt öltenek.

Szeretne újabb kérdéssel próbálkozni? Azt a külsőt öltik, amilyen van nekik. Gondolom, igazából azt szeretné tudni, mit jelképezhetnek. Fogalmam sincs. Nem vagyok jungiánus. A kérdése azt is sugallja, hogy azt hiszi, lehetséges valahogy megtervezni ezt az ostoba menazsériát. Így vagy úgy. Ezeknek mindegyike ragyog a valóságosságtól. Látom a szőrszálakat az orrlyukukban, látom a fülnyílásukat és látom a csomót a cipőfűzőjükön. Maga azt hiszi, hogy ebből színpadra állíthatja a zavart mentális folyamataim operáját. Sok szerencsét hozzá.

De tisztában van vele, hogy mások nem hisznek az ilyen lények létezésében.

Definiálja a létezést.

Hogyan?

Nem igazán érdekel, miben hisznek mások. Nem tartom rá alkalmasnak őket, hogy véleményük legyen.

Mert ők nem látták ezeket.

Hm. Azt hiszem, ez logikai zsákutcának minősül. Mit gondol?

Biztosan tudja, hogy az olyan mennyiségű hallucinációk, amiket maga leír, elenyészően ritkák. Több pszichiáter is azt mondja, hogy maga kiagyalja őket.

Kiagyalom.

Igen.

Ez elég furcsa kifejezésnek hangzik, ugye?

Hogy kiagyalta, hogy kiagyalja őket.

Hát jó. Ők sem jogosultak a véleménynyilvánításra.

A terapeuták?

A terapeuták.

Talán nem. Mikor kezdődött ez a dolog? Hány éves volt?

Azt hiszi, hogy kifejlett pszichopata vagyok?

Nem. Nem hiszem. De persze nem szereti a teszteket.

Nem. Maga?

Nem. Hacsak úgy nem gondolom, hogy jól csinálom. De mi a véleménye a tesztekről általában? Hogy félrevezetőek? Hogy agresszívak?

Maradjunk csak annyiban, hogy nem szeretem őket.

De megcsinált néhányat. Tökéletes eredményt ért el a Raven-teszten.

Az már sikerült másoknak is.

Akkor még nem, amikor magának.

Az első kérdések elég ostobák. Csak ki kell tölteni, ami hiányzik az ábrán. Egyszerűen elég kezdetlegesen van összeállítva. Egyre nehezebbek a problémák, de nem igazán különbözők. Amellett nem számít, mennyire bonyolultak az ábrák, akkor sincs több hat szabálynál.

A teszt végén leskiccelt pár háromdimenziós mátrixot.

Hálót. Igen. Az egyik geometriai volt, a másik aritmetikai. Nem voltak olyan nehezek. De úgy gondoltam, ígéretesnek tűnnek. Úgy láttam, elég gyorsan összeállnak. Ha nem jól csinálja az ember a kiterjedést, nem tudja követni a folyamatot. Semmit sem hallottam vissza tőlük. De az volt az érzésem, ha az emberek kiválóan meg tudják csinálni a teszteket, akkor valószínűleg nehezebbekre van szükségük. Azt hittem, maga a pattagokról akar beszélgetni.

Mikről?

A pattagokról. Az entitásokról. A csapat tagjairól.

Ez létező szó? A pattagok?

Most már az. Azt hiszem, ehhez a pattog szó áll a legközelebb. Mindegy, szóval hány éves voltam? A kérdésére visszatérve. Amikor beindult a menzeszem, azt hiszem, ott áll a kartotékomban.

Csak kíváncsi voltam, pontos-e. Az elég korai.

Még koraérettnek is nevezheti.

Remélem, megbocsátja a kérdést, de hány éves volt?

Tizenkettő.

A skizofrénia nőknél általában nem jelentkezik a tizenéves koruk vége vagy a huszonéves koruk eleje előtt.

Hivatalosan sosem diagnosztizáltak skizofréniával.

Nem.

Talán kidolgoznak egy általános furcsasági tesztet. Mit gondol?

Megcsinálta itt az MMPI-t. Két évvel ezelőtt.

Igen.

Ha már az általános furcsaságnál tartunk. Antiszociális deviánsnak minősítették, és számos nem éppen hízelgő jelzőt is odaírtak. Ez a négyes skála. Ismerte a Minnesota-tesztet?

Nem. Nem tanulmányozom a maguk tesztjeit. Lélegzetelállítóan ostobáknak és értelmetleneknek tartom őket. Úgyhogy egyszerűen egyre jobban begurultam tőlük. Végül megpróbáltam azt kihozni, hogy gyilkos hajlamú őrültnek minősüljek.

Nem aggódott, hogy bezárják?

Bezártak.

Semmi érdekest nem talált a Minnesota-tesztben.

Nem.

Kilencvenhatot ért el a Stanford-Binet-n.

Százat akartam.

Miért?

Mert annyit kell elérni.

Mennyi az IQ-ja?

Nincs olyanom.

Ez nem valamiféle hübrisz? Hogy tesztelhetetlen?

Nem, ha az ember tényleg az. Különben meg a Stanford-Binet rasszista. Többek között.

Hogy lehet rasszista?

Nincsenek a tesztben zenei kérdések. Például. A muzsika nyilván nem számít. Szóval van egy fekete fickó nyolcvanötös IQ-val, aki bármilyen mérce szerint zenei zseni. Egyszerűen mindenkin túltesz. De az IQ-népség szemében nem több egy félkegyelműnél.

Gondolom, azt hiszi, hogy maguk a tesztelők sem annyira nagy koponyák.

Ebben a szakmában nem találkoztam soha senkivel, akinek bármi fogalma lett volna a matematikáról. És az intelligencia a számokban rejlik. Nem a szavakban. A szavakat mi találtuk ki. A matematikát nem. Az IQ-tesztek matematikai és logikai kérdései viccszámba mennek.

Hogy lett ez így? Hogy az intelligencia számszerű.

Talán mindig így volt. Vagy talán a számolással jutottunk el idáig. Egymillió éven át, mielőtt még az első szót kimondtuk. Ha több mint százötvenes IQ-t akar valaki, akkor jóban kell lennie a számokkal.

Úgy gondolom, nehéz úgy válaszolni némelyik kérdésre, hogy az ember nem ismeri a tesztet.

Van bizonyos gyakorlatom ebben. Az egyetemen úgy kellett jelest szereznem humaniórákból, hogy nem olvastam el az idióta kötelező anyagot.

Elvből nem akarta elolvasni az anyagot?

Nem. Csak egyszerűen nem volt időm rá.

Miért nem volt ideje?

Mert napi tizennyolc órát matekoztam.

Némelyek azt mondanák erre, hogy nem lehetséges.

Igen. Azt.

Mi van a nyolcas skálával?

Nem tudom, mi az.

Hát, többek közt a skizofrénia tesztelésére tervezték.

Tényleg? És nekem hogy sikerült?

Egy paraszthajszállal. Szóval ha manipulálta a tesztet, az nem jelentheti-e azt, hogy maga skizoid, és valahogy sikerült erről hazudnia? Persze a tesztet arra is tervezték, hogy a fejsérülést meg az epilepsziát kimutassa.

Gyerekkoromban fejre ejtettek.

Igaz ez?

Nem.

Ez a sok matekozás. Nem lehetett mind kötelező anyag.

Semmi nem volt belőle kötelező.

Mi érdekelte benne a legjobban?

Eltöltöttem valamennyi időt a játékelmélettel. Van benne valami csábító. Von Neumann is rákapott. Talán nem ez a megfelelő kifejezés. De azt hiszem, végül kezdtem megérteni, hogy olyan magyarázatokat ígér, amiket nem képes megadni. Tényleg játékelmélet. Nem valami más. Conway ide, Conway oda. Minden, amivel az ember elindul benne, eszköz, de azt reméli, hogy valójában egy elméletet tartalmaz.

De a játékelmélet egy elmélet, nem?

Ha maga mondja.

A nagyanyja házának padlásszobájában lakott.

Igen. Miután anyám meghalt. Bobby csinálta meg nekem.

És ott bukkantak fel először a jelenések?

Igen.

Mit csináltak, amíg maga annyit matekozott?

Nem tudom. Egy idő után nem nagyon figyeltem rájuk. Kivéve a Kölyköt. Őt elég nehéz volt ignorálni.

Nem értem, miért nem találta őket nyugtalanítóbbnak.

Hm. Tizenkét éves voltam. Honnan tudtam volna, hogy ez nem normális dolog?

De tudta.

Tudtam, hogy nem normális. De azt nem, hogy ez nekem sem normális.

Miért hívják Kölyöknek?

Ez a Kontergán Kölyök rövidebb változata. Nincs keze. Csak az az uszonya.

Ő a törpe.

Kis ember.

Ki volt még?

Egy csomó figura. Szórakoztatóiparosok. Állítólag.

Szórakoztatónak találta őket?

Nem.

És csak úgy megjelentek. A semmiből.

Mihez képest? A valamiből? Rendben. A semmiből. Maradjunk a semminél. Nézze. Ezt a beszélgetést már szinte kívülről tudom.

A többi pszichiátertől.

Igen.

Mit szeretne tőlem?

Hogy lepjen meg.

Hogy lepjem meg.

Igen. Na jó. Azért addig nem tartom vissza a lélegzetem. A tényszerű meg a sejtés idővel ugyanúgy ki van téve a fakulásnak. Az elvarratlan eseményekről szóló emlékek összeolvadnak, amikor a valóságról van szó. Az ember a rémálomból bizonyos megkönnyebbüléssel ébred. De az nem törli el. Mindig ott van. Még azután is, hogy elfelejtettük. Az a visszatérő érzés, hogy van valami, amit nem értettünk meg, sokáig megmarad. Ezt a kérdést próbálta feltenni. A válasz nem. Egyszerűen csak megérkeznek. Bejelentés nélkül. Semmi fura szag, semmi zene. Hallgatom őket. Néha. Néha meg csak lefekszem aludni.

Tud úgy aludni, hogy a szobában vannak?

Ez olyan, mint Zénónnal beszélgetni. Gondolkodott ezen a kérdésen? Hát nem vicces, hogy mindig az utolsó helyen van, ahol keresi?

Rendben. De általában nem találja ijesztőnek őket.

Nem.

És ezt nem tartja furcsának.

Nem. Tizenkét éves voltam. Valószínűleg azt hittem, hogy ők a kamaszkorral járnak. Mindenki azt hitte. Mindegy, nem a fantomok voltak ijesztőek, hanem a kamaszkor. Minél naivabb életet él az ember, annál ijesztőbbek az álmai. A tudatalatti egyfolytában fel akarja ébreszteni. Minden értelemben. A veszedelem végtelen. Amíg lélegzik az ember, mindig retteghet még jobban. De nem. Voltak, akik voltak. Bármik voltak is. Sosem láttam őket természetfelettinek. Végül is nem volt mitől félnem. Már megtanultam, hogy az életemben vannak dolgok, amiket jobb, ha nem osztok meg senkivel. Úgy hétéves koromtól fogva sosem említettem a szinesztéziát. Például. Azt hittem, normális dolog, és persze nem volt az. Úgyhogy tartottam róla a számat. Különben tudtam, hogy jön valami, csak azt nem, hogy mi. Végül az ember elfogadja az életét, akár érti, akár nem. Ha féltem a kísértetektől, az nem a létük vagy a külsejük miatt volt, hanem amiatt, hogy mit forgatnak a fejükben. Hogy nem értem meg őket. Az egyetlen, amit megértettem velük kapcsolatban, az volt, hogy megpróbálnak formát és nevet adni annak, aminek addig nem volt. És persze nem bíztam bennük. Talán tovább kellene lépnünk.

De akaratuk szerint jöttek és mentek?

Akaratuk szerint?

Igen.

Jézusom. Nem tudok válaszolni a kérdésére. Az egyetlen akarat, ami behatárolja őket, az olyasmi lenne, mint a Schopenhauer-féle.

Csak arra próbálok rámutatni, hogy szokatlan dolog, ha a betegek jól megvannak a hallucinációkkal. Általában megértik, hogy ezek a valóságnak valamilyen zavarát jelentik és ez csak ijesztő lehet számukra.

Számukra.

Igen.

Hm. Azt hiszem, én ezt úgy értem, a tébolyultak világának a központjában az a felismerés áll, hogy van egy másik világ és ők annak nem a részei. Látják, hogy az őreiktől keveset követelnek meg, tőlük pedig sokat.

Gondolja, hogy ez igaz?

Nem. De ők igen.

Ezek a lények, akik azért jönnek, hogy szórakoztassák magát, de nem valami ügyesek. Szórakoztatják. Elterelik a figyelmét. Maga szerint mit kellene csinálniuk?

Nem tudom, mit kellene csinálniuk. Az egész elmondhatatlanul béna.

Nyilván van valami elképzelése arról, hogy mit akarnak.

Csinálni akarnak a világgal valamit, amire az ember nem gondolt. Meg akarják kérdőjelezni.

Miért tennék?

Mert ilyenek. Ilyenek ők. Ha az ember csak a világ megerősítését akarná, akkor nem kellene fura lényeket elővarázsolnia.

Ez a szórakoztatás célja? Ha nevezhetjük annak. Kételyeket támasztani a világot illetően?

Miért ne?

Mit tud még elmondani róluk? Vetnek árnyékot? Be tudnak lépni egy bezárt szobába?

Semmi nehézséget nem okoz nekik, hogy megjelenjenek. Eszébe sem jutna megkérdezni, hogy egy álombéli alak árnyékot tud-e vetni.

Nem. Azt hiszem, nem. De maga azt mondja, hogy ők nem olyanok, mint az álombéli alakok.

Nem. És feltételezhető, hogy bizonyos mennyiségű energiát fektetnek a valószerű megjelenésbe. De ez csak színjáték. Figyelemelterelés.

Miről?

Valahogy visszajutottunk a startmezőre. Azt hiszem, igaz, hogy a hallucináció első számú kötelessége a valószerű megjelenés, de megkísérelni egy olyan valóságot utánozni, amelyben az ember papírjai lejártak, az más lapra tartozik. Ebben az új világban beöltözni legfeljebb előkészület.

Hallucinációknak nevezte őket.

Csak próbálok a maga világában élni.

Most már tudom, hogy viccelődik.

Maga tényleg bele akar menni ebbe az egészbe?

Nem tudom biztosan, mi ez az egész.

Az, hogy kevés öröm van a világon, nem csupán nézőpont. Minden jóindulat gyanús. Az ember végül rájön, hogy a világ nincs rá tekintettel. Sosem volt.

Legtöbbeknek máshogy is sikerül leélniük a nekik kimért időt, mint kétségbeesetten.

Igen. Sikerül.

Ha valami határozottat kellene állítania a világról egyetlen mondatban, mi lenne az?

A következő: a világ nem teremtett olyan élőlényt, amelyet nem szándékozik elpusztítani.

Azt hiszem, ez igaz. És aztán? Ennyi lenne az egész, amit a világ a fejében forgat?

Ha a világnak van feje, akkor az egész rosszabb, mint hittük.

Tényleg? Rosszabb?

Nem tudom, eljutunk-e olyan messzire.

Ezekben az eszmecserékben?

Igen. Térjünk vissza a kimért időhöz.

Rendben.

Kétlem, hogy bárki átéli az életét. Egy napját is alig tudja.

El tudok képzelni olyan napokat, amiket szeretnék átélni.

Talán az öröm vagy a ráismerés pillanatait. De az egész huszonnégy órát?

Nem zárnám ki. Sok időt tölt azzal, hogy a halálon gondolkodik?

Nem tudom, mi a sok. A halálon való elmélkedésnek állítólag bizonyos filozófiai értéke van. Sőt gyógyító. Azt hiszem, közhely, de a legjobb módja a jó halálnak a jó élet. Ha valakiért meghalunk, az értelmet ad a halálunknak. Azzal egyelőre nem veszünk tudomást arról, hogy a másik úgyis meghal.

Nem tudom, mennyit mond ebből a hatás miatt.

Legyen elég annyi, hogy az egészet.

Ezt például. És mi van azzal, hogy másokért élünk?

Hm. Kizárva a társadalmi ideológiák zavaros másait és az igazi embereknél maradva azt hiszem, ez elég ritka lehet ahhoz, hogy legalábbis neurózisnak minősítsük. Mit gondol?

Vagy úgy. Van egy feljegyzés a kartotékjában arról, hogy maga úgy érzi, bomlik. Azt hiszem, ezt a szót használta. Emlékszik egy ilyen kijelentésére? Ez eléggé úgy hangzik, mint egy klasszikus szomatikus téveszme. Ami az irodalomban van. Vagy csak a bolondját járatta a terapeutáival?

Lehet, hogy csak unatkoztam.

Hm. Az emberek szoktak unatkozni.

Nem szoktak.

Nem?

Nem. Fogalmuk sincs róla, mi az unalom.

Hát. Magának elhiszem. Bár állítólag az intelligencia önmagában is távol tartja az unalmat.

Én is azt hiszem. Egy bizonyos pontig. Aztán megvetemedik az ajtó.

Úgy vélem, engem az nyugtalanít, hogy ezeknek az orvosoknak a szkepticizmusa – akik közül néhány végül szemlátomást nem hitt el semmit abból, amit maga mondott – megnehezíti, sőt talán el is lehetetleníti a maga kezelését. Nem igazán tudják, milyen módszert alkalmazzanak olyasvalakinél, akiről úgy hiszik, hogy mindent egyszerűen csak kiagyal.

Mindent kiagyal.

Igen.

Ezzel a kellemetlen kifejezéssel.

Igen.

Azt hiszem, megkérdezhetném, hogy szerintük miért fizetik őket. Meg akarják magyarázni egyrészt a téveszméimet, másrészt a hazudozási hajlamomat, de az igazság az, hogy nem tudnak megmagyarázni az égvilágon semmit. Azt gondolják, könnyebb lenne olyasvalakit kezelni, aki képzeleg, vagy olyasvalakit, aki csak hiszi, hogy képzeleg? Figyeljen oda, hogyan hangzik ez. Mindegy, én már rég túlvagyok a magyarázkodáson. Elfáradtam.

Úgy érzi, hogy ide tartozik? A Stella Marisba?

Nem. De ez nem válasz a kérdésére. Az egyetlen társadalmi entitás, amelynek valaha részét képeztem, a matematikusok világa volt. Mindig tudtam, hogy oda tartozom. Még úgy is hittem, hogy megelőzi a világegyetemet. Most is úgy hiszem.

A világegyetemet.

Igen.

Nem szórakozik velem?

Nem nagyon.

Abban az értelemben gondolom, hogy ugrat.

Tudom, milyen értelemben gondolja.

Azt hiszem, csak meglepett, hogy otthon érzi magát egy elmegyógyintézetben.

Talán nem arról van szó, hogy otthon érzem magam. Talán csak arról, hogy kihasználom a tébolyultakra kiterjesztett tűréshatárt.

A többi betegről beszél.

Igen. Persze.

Gondolja, hogy igazat mondanak magának?

Miről?

Csak úgy általában. Bármiről.

Nem tudom. Nem. De azt tényleg úgy gondolom, itt mindenki nagyon is egyetért azzal, hogy aki itt van, annak itt kell lennie. Hol másutt lehet ezt elérni?

Értem.

Ezt tényleg nem kéne már mondogatnia.

Meglátom, mit tehetek. Az ismerősei. Tényleg nem tudom, minek nevezzem őket.

Az ismerős rendben van.

Élveznek bizonyos hatalmat maga fölött? Ebben nem látok tisztán. Megmondják magának, mit csináljon?

Nem. Azt a hatalmat élvezik, hogy ők tudják, ki vagyok, én meg nem tudom, hogy kik ők.

Maga szerint ez eléggé meghatározza a kapcsolatot?

Talán ez egyszerűen egy olyan kapcsolat modellje, amelyben az ember készenlétben áll a világgal szemben.

Ez úgy érthető, hogy a világ tudja, ki maga, de maga nem. Ezt hiszi?

Nem. Azt hiszem, a világról jobbára az a tapasztalatunk, hogy el akarjuk kerülni a kellemetlen igazságot, miszerint a világ nem tudja, hogy itt vagyunk. És nem, nem vagyok biztos benne, hogy ez mit jelent. Azt hiszem, a spirituálisabb nézet a névtelenségtől várja a kegyelmet. A hírnév a fájdalomnak meg a kétségbeesésnek terít asztalt. Mit gondol?

Nem tudom.

Ez nem olyan, amit az emberek megkérdeznek. Ezen csak tűnődnek: tud-e rólunk valójában a világ? De ez jó társaságban van. Kérdésként. Ehhez mit szól: megérdemeljük-e a létezést? Ki mondta, hogy ez kiváltság? Az ittlét alternatívája a nem ittlét. De ez valójában megint csak azt jelenti, hogy nem vagyunk már itt többé. Nem lehet, hogy sosem voltunk itt. Nem a válasz arra, hogy nem lehettünk. Mit gondol, doktor úr?

Szólíthat Michaelnek, ha úgy jobban tetszik.

Nem. Tetszik. Jobban.

De nem bánja, ha én Aliciának szólítom.

Nem.

Eredetileg Alice volt a neve.

Az apám humora.

Hogyan?

Bob és Alice két alak neve, akik tudományos narratívák bizonyos kérdéseiben szerepelnek. Megváltoztattam. Tizenöt éves koromban.

A nevét.

Igen.

Hivatalosan megváltoztatta.

Igen.

Ehhez nem kell tizennyolc évesnek lenni?

De. Először a születési bizonyítványomat változtattam meg.

Hogy csinálta?

A bátyámnak volt egy John Sheddan nevű bűnöző barátja, akinek volt egy barátja, aki egy olyan nyomdát vezetett a tennesseei Morristownban, amely papírok hamisítására szakosodott. Mindegy, úgy gondoltam, az Alicia hivalkodóbb.

Hivalkodó akart lenni?

Tényleg úgy hangzott néha, mint az Eliza. Alice Western voltam a tennesseei Wartburgból, pedig Hohenzollern hercegnő akartam lenni. Talán az is vagyok. Bölcs gyermek.

Talán tovább kéne lépnünk. Ahogy maga szereti mondani.

Rendben.

Hosszú hallgatás. Megkérdezhetem, min gondolkodik?

Én nem. Gondolkodom.

Felmerül pár kérdés azt illetően, hogy ez lehetséges-e vagy sem.

Igen, hm. Dolgozom rajta. Az ember persze abbahagyhatja, hogy magában beszél. De ezt csak úgy teheti meg, ha magában beszél. Ha számolja a lélegzetvételét vagy mantráz valamit. A gondolkodás nehezebb.

A gondolkodás más, mint a beszéd.

A beszéd csak a rögzítése annak, amit az ember gondol. Nem maga a dolog. Amikor magával beszélek, az eszem egy külön része megalkotja, amit mondani akarok. De az még nem ölti szavak formáját. Szóval milyen formában van? Annak biztosan nincs értelme, hogy valami homunkulusz suttogja nekünk a kimondandó szavainkat. Azonkívül hogy megidézzük a végtelen visszafelé haladás szellemét – mármint hogy ki suttog a suttogónak –, felveti a gondolkodás nyelvének kérdését. Az általános rejtvény része, hogy miként jutunk el az elmétől a világig. Százmilliárd szinaptikus esemény kattog el a sötétben, mint ahogy a vak hölgyek kötögetnek. Amikor azt kérdezzük: hogy is fogalmazzam ezt? Mi az az ez, amit megpróbálunk megfogalmazni? Talán tovább kéne lépnünk. Ahogy maga szerint szeretem mondani.

Min változtatna, ha meg tudna változtatni bármit?

Bármit?

Igen.

Azt választanám, hogy ne legyek itt.

Ezen a beszélgetésen.

Ezen a bolygón.

Megfigyelés alatt tartották, nehogy öngyilkos legyen. Mennyire komoly ez?

Mennyire komoly az öngyilkosság?

Nem. Úgy értem, gondolja, hogy ez a veszély fenyegeti?

Tudom, hogy érti. Talán amíg az ember csak gondolkodik rajta, addig jól van. De amint elszánja magát, már nincs min gondolkodni.

Szóval hol tart ebben a folyamatban?

Jobban szeretném, ha nem állnék megfigyelés alatt.

Én is jobb szeretném.

Hányan tűnnének el, ha csak csettinteniük kellene? Mit gondol? És eltűnne a létezésüknek még a nyoma is.

Nem tudom. Gondolom, kevesebb, mint hinné.

Azt kívánni, hogy sose lettünk volna. Még egyszer, ez nem ugyanaz, mint a nem vagyunk többé. Ki is volt? Anaximandrosz? Kinek volt ugyanaz?

Fogalmam sincs.

Az ember kénytelen úgy vélni, hogy a haldoklók az utolsó leheletüknél nemcsak elfogadják a halált, hanem át is adják magukat neki. Hogy lennie kell valamiyen revelációnak, ami lehetővé teszi még a legbutábbaknak és legmegtévesztettebbeknek is, hogy elfogadják ne csupán az elfogadhatatlant, de az elképzelhetetlent is. A világ abszolút végét. Ami még egy futó pillanatra sem fog csodálkozni azon, hogy mivé lehetünk.

És gondolom, ennek a közös volta nem jelent vigaszt.

Hm. Azt hiszem, tulajdoníthatunk valamiféle közösséget a holtaknak. De az nem nagyon látszik közösségnek, ugye? Nem ismerik egymást és hamarosan senki sem ismeri már őket. Mindegy. Csak arról van szó, hogy akik másféle szellemi állapotban vannak, mint a népesség java, azokat ennél a kurva ténynél fogva elmebetegnek és gyógyszeres kezelésre szorulónak nyilvánítják, és ez ránézésre nevetséges. Az elme betegsége abban különbözik a test betegségétől, hogy az elmebetegség alanya mindig és kizárólag információ.

Információ.

Igen. Itt egy titkos tudásról van szó. Az evolúció nem tájékoztat bennünket olyan jelenségek létezéséről, amelyek nem hatnak a túlélésünkre. Itt amiről nem tudunk, arról nem tudunk. Csak gondoljuk.

Ez lenne a természetfeletti?

Azt hiszem, ez egyszerűen az amiről.

Az amiről.

Amiről nem lehet beszélni.

Wittgenstein.

Nagyon jó. Ki fog fogyni a morzsából.

Az ismerősök. Most, hogy szabadságra mentek, ez megkönnyebbülés?

Isten tudja. Talán azt képzeli, hogy mindig a hatalmamban állt eltávolítani őket. Sőt, hogy az én meghívásomra voltak itt. És ha így lenne, egyáltalán tudnék róla.

Miért?

Talán mert a kimérákat meghívni keményebb dió, mint ha a szomszédokat invitálnám teára. Vagy elküldeni őket. A szomszédok persze tudnák, hogy miután elküldtem őket, ne jöjjenek vissza. Ami nagyobb szabadságot adna nekik ahhoz, hogy meglógjanak az ezüstneművel. De mivel lóghat meg egy kiméra? Nem tudom. Mit hozott? Mit hozott, amit hátrahagyhatna? Az, hogy talán párából van, nem jelenti azt, hogy amikor elmegy, ugyanaz lesz, mielőtt megérkezett.

Szólította valaha nevén a Kontergán Kölyköt?

Igen. Egyszer.

Mit felelt?

Azt mondta: Jézusom, Jessica. Te tényleg mindenkit lepipálsz.

Tényleg ezt mondta?

Tényleg ezt mondta.

Kapcsolatban áll jelenleg a családjával?

Csak a nagyanyám van.

Azt hittem, van egy nagybátyja is.

Van. De dilisebb, mint én. Azt hiszem, a nagyanyámnak be kell majd dugnia őt egy otthonba. Mostanában rákapott, hogy furcsa és nehezen megtalálható helyeken ürít. Valahogy sikerült beleszarnia a konyhai mennyezeti lámpába. Például. Telefonon szoktam beszélni a nagyanyámmal. Ha ritkán is. Ő ezt pénzszórásnak tartja. Amikor Tennesseeben fölcseperedett, csak a gazdagoknak volt telefonjuk. Vannak apai ági rokonaim Rhode Islanden, de nem nagyon ismerem őket.

Miért?

Úgy gondolják, hogy apám rangon alul házasodott. Úgy gondolják, mi tahók vagyunk.

Ez zavarja magát?

Nem. Ők csak egy kurva nagy rakás idióta. Gondolom, ez azt jelenti, hogy zavar, ugye? Nem tudom. Sose gondolok rájuk.

Mikor látta legutóbb a nagyanyját?

Vagy három hónapja.

Szándékában áll még meglátogatni?

Egyre csak kutakodik, ugye?

Csak arra vagyok kíváncsi, szereti-e.

Nagyon. Tizenkét évesen vesztettem el anyámat, nagyanyám pedig elvesztette a lányát. A közös gyász állítólag összehozza az embereket, de ő már kezdett valami olyasmit látni bennem, aminek nem tudott nevet adni. Biztosan nem tudta, hogy a csodagyerek latin megfelelője, a prodigium szörnyet is jelent. De a gyerekkori mentális trükkjeim már nem voltak aranyosak. Imádtam. De néha rajtakaptam, hogy elég nyugtalanító tekintettel néz rám. Az apácák siettették a tanulmányaimat, mert akkora nyűg voltam nekik. Az elemi utolsó két osztályát még csak be se fejeztem. Alig aludtam valamit. Az éjszaka különböző óráiban sétáltam az úton. Egyszerű vidéki aszfaltút volt, soha nem járt rajta semmi. Egy éjjel égett a konyhában a villany, amikor hazaértem. Három óra lehetett, és a nagyanyám a konyhaajtóban állt, amikor végigmentem a behajtón. Mielőtt a házhoz értem, ő már sarkon fordult és visszatért az emeletre. Tudtam, talán ez az egyik utolsó esély, hogy tényleg beszélgessünk, és majdnem utánaszóltam, de aztán mégsem. Arra gondoltam, talán ha egy kicsit idősebb leszek, megváltoznak a dolgok. Gondolkoztam rajta meg az életén. Az álmain, amelyeket a lányához fűzött, és hogy ő milyen álmokat kapott. Tudom, hogy többet sírtam miatta, mint amennyit ő miattam. És tudom, hogy jobban szereti Bobbyt, mint engem fog valaha, de ez rendben van. Attól én még nem szeretem kevésbé. Tudtam róla dolgokat, amiket nem volt jogom tudni. De akkor is úgy gondoltam, ha az embernek van egy tizenkét éves unokája, aki éjjel háromkor sétál az úton, akkor valószínűleg le kellene ültetnie és beszélniük kéne erről. És tudtam, hogy nem képes rá.

Miért nem? Nem biztos, hogy értem.

Nem tudom, mit mondjak. Hogyan fogalmazzak. Azt hiszem, a legegyszerűbb magyarázat az, hogy tudta, rossz hír jön, és nem akarta hallani. Ha azt mondom, hogy félt tőlem, az talán egy kicsit erős. De talán nem. Azt is hiszem, attól félt, hogy mindegy, mennyire rosszul néznek ki a dolgok, valószínűleg még rosszabbak. És persze igaza volt.

És ő nevelte, miután meghalt az anyja.

Igen.

Hány éves volt a bátyja? Akkor.

Tizenkilenc.

Az apja még élt.

Igen.

De nem sokat látta.

Nem.

Elment az anyja temetésére?

Nem.

Tényleg?

Tényleg.

Ez kiborította magát?

Nem. Én se mentem el.

Nem ment el az anyja temetésére?

Nem.

Mit szól ehhez a családja? A bátyja elment?

El. Persze. Tizenkét éves voltam. Épp egy vallási krízisen estem át. Nem akartam végigülni egy gyászmisét, amin ott áll anyám koporsója a templom közepén. Nem bírtam.

Mit mondott a bátyja?

Megpuszilt és azt suttogta, hogy szeret és minden rendben. És úgy volt.

És úgy volt.

Igen. Nézze. Ez már unalmas. Maga miatt csinálom ezt, nem magamért. Kaptam egy levelet, hogy kézbesítsem, és azt mondták, ne olvassam el. Én meg elolvasom. És ezt már nem lehet meg nem történtté tenni. Letelt az idő.

Á. Igen. Persze.

{1} Arany János fordítása