A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Corinne Michaels: Keep This Promise (Rose Canyon #3), 2023

Fordította
KÁNTOR ZSUZSANNA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Még egyszer, kérlek, 2018

Miénk az éjszaka, 2019

Várj még rám, 2019

Maradj közel (társszerző: Melanie Harlow), 2019

Ne csak a testemre figyelj, 2020

Arrowood Brothers-sorozat 1–4., 2021–2022

Egyszer már szerettél, 2022

Willow Creek Valley 1–4., 2022–2023

Szeress és emlékezz (Rose Canyon 1.), 2023

Együtt, örökre (Rose Canyon 2.), 2023

Copyright © 2023. KEEP THIS PROMISE by Corinne Michaels

Hungarian translation © Kántor Zsuzsanna, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-49-5

Ajánlás

Nina Grinsteadnek, köszönöm, hogy mindig mellettem állsz, és fenékbe billentesz, amikor szükségem van rá.

ELSŐ FEJEZET

Sophie

– Ne, ne! Kérlek, Theo, harcolj! – könyörgök a férjemnek, miközben a kezét szorítom. – Kérlek, ne add fel!

Viszonozza a szorítást, elkékült ajkával mosolyogni próbál.

– Légy bátor, Sophie! Bátornak kell lenned!

Képtelen vagyok rá. Fogalmam sincs, hogyan éljek túl egy olyan világban, ahol ő nincs mellettem. Theodor Pearson kilencéves korunk óta a legjobb barátom, és a férjem három és fél éve. Akkor jött és megmentett, én pedig most nem tudom ugyanezt tenni érte. A szíve kezdi feladni a küzdelmet, és már nincs esélye transzplantációra.

– Hogyan éljek nélküled?

– Erősebb… – zihál, lecsukódik a szeme, mielőtt erőt vesz magán, és újra rám néz. – Erősebb vagy, mint gondolnád. Találj valakit, Sophie, aki úgy szeret téged, ahogyan én sosem tudtalak. Fogd Edent, és menjetek!

Megrázom a fejemet. Theo egyfolytában ezt hajtogatja, de én nem vagyok hajlandó magára hagyni őt. Most nem. Nem a vég órájában, amikor szó szerint haldoklik.

– Nem kényszeríthetsz, hogy itt hagyjalak, Theo!

Végig mellette voltam, és olyan csodáért imádkoztam, amiről tudtam, hogy soha nem fog bekövetkezni. Theo beteg szívvel született. Hétéves volt, amikor először műtötték. Tizenegy, amikor másodszor. Egy éve volt a harmadik operációja, akkor került transzplantációs várólistára. De hiába vártunk és reménykedtünk, nem akadt donor.

Kifogytunk az időből, és Theo most azt akarja, hogy itt hagyjam egyedül meghalni.

Képtelen vagyok rá.

– Ha… szeretsz… akkor menned kell… – Theo köhögni kezd, aztán mély levegőt vesz. – Menj!

Ennek az egésznek semmi értelme, de három napja mindenféle magyarázat nélkül követelni kezdte, hogy csomagoljak össze. Azt mondta, élet-halál kérdése. Ezért úgy tettem, ahogy kérte, mert amint beleegyeztem, megnyugodott. De ez az egész akkor is őrület. Nem fogom magára hagyni a halálos ágyán.

Nem engedek neki, mert nem értem, miért beszél ilyen képtelenségeket.

– Miért? Hogy akarhatod, hogy éppen most hagyjalak itt?

– Mert el fog jönni érted – gördül le egy könnycsepp az arcán.

– Ki? Ki fog eljönni? Ennek az egésznek semmi értelme!

Theo a kezemért nyúl, és összefűzi az ujjainkat.

– Te vagy a legjobb barátom, Sophie. Amikor teherbe estél, feleségül vettelek, gondodat viseltem, és megtettem mindent, hogy megvédjelek. Most azt kérem, hogy tedd meg ezt a kedvemért. Fogd Edent, és kövesd az utasításokat!

Megremeg az állam, ahogy próbálom visszatartani a könnyeket.

– Igen, így történt, de a te ötleted volt! Én nem kértem tőled semmit. Te vagy a legjobb barátom, Theo. Annyi mindent tettél értem, és most azt akarod, hogy hagyjalak egyedül meghalni?

– Igen. Egyedül akarok meghalni.

– Ezt nem mondhatod komolyan! Nem hagyhatlak magadra éppen most. Nem és nem… ezt nem kérheted tőlem!

– Nem leszek egyedül.

– De igen.

A szülei sosem fognak eljönni. Hat éve hátat fordítottak neki, amikor visszautasította, hogy az apjának dolgozzon. Ki nem állhatták a döntéseit, úgyhogy azóta nem hallottunk felőlük. Egy hete felhívtam őket, hagytam nekik egy zaklatott üzenetet, amiben vázoltam Theo állapotát. Az anyja asszisztense hívott vissza, hogy közölje, épp nem tartózkodnak az országban, és küldtek virágot. Rettenetes emberek!

– Eddig nem kértem tőled sokat, Fee. – Gyerekkori becenevem hallatán egy könnycsepp gördül végig az arcomon. – Tartozol nekem ennyivel, amiért rákényszerítettél arra, hogy elvegyelek.

Elnevetem magam, bár inkább hangzik sírásnak.

– Mindig is velem akartál lenni.

– Mi sosem voltunk úgy, kedvesem – forgatja a szemét Theo.

Nem, nem voltunk, de amikor terhesen jöttem haza Vegasból, Theo nem habozott. Felajánlotta, hogy elvesz, és a sajátjaként neveli fel Edent. Csak névleges a házasságunk, és soha, egyszer sem léptük át azt a határt. Leginkább azért, mert nem én vagyok az a nő, akibe szerelmes; az a nő sosem lehet az övé, mert valaki más felesége lett.

Nekem pedig… olyan ő, mintha a testvérem lenne, semmi több.

– Mert nem bírtál velem az ágyban.

Theo elneveti magát.

– Szerintem éppen fordítva volt.

Melléfekszem, és vigyázva a vezetékekre és drótokra, átölelem a mellkasát. Az állam remeg, a könnyeim szabadon folynak.

– Szeretlek!

– Én is szeretlek! És ez az, ami miatt békében fogok meghalni, úgyhogy el kell engedned, és el kell menned, mielőtt ez bekövetkezik.

Makacsul megrázom a fejemet. Nem akarom itt hagyni. Nem akarom, hogy egyedül haljon meg ebben a szobában. Eden és én szeretjük őt, vele kellene lennünk az utolsó perceiben. Theo fantasztikus apja volt a kislányomnak, és rettenetesen sokat jelent nekem.

– Lehetetlent kérsz tőlem.

– Nézz rám, Fee! – Ráemelem könnyben úszó tekintetemet. – Semmi sem lehetetlen, ha szeretetből ered. Mennetek kell. Nem azért, mert ezt akarod, hanem azért, mert csak így tudlak megvédeni benneteket. Követned kell minden utasítást.

– Miféle utasítást?

– Amiket az utatok során fogsz kapni.

– Átkozottul titokzatos vagy.

Theo mély levegőt vesz. A mellkasa megemelkedik, ahogy összeszedi minden erejét. A vég egyre közeleg.

– Menj!

A sírás fojtogat, de nem engedek neki.

– Mitől félsz annyira? Kitől akarsz megvédeni?

Theo szeme lecsukódik, ahogy lélegzetért küzd.

– Kifutunk az időből. Kérlek!

Az elszántságom darabokra hullik, amikor a végén elcsuklik a hangja. Szembe akarok szállni vele, megtagadni a kérését, és itt maradni mellette, ahogy ígértem, de hogy tehetném? Theo azt akarja, hogy menjek. Könyörög, hogy hallgassak rá, és világos, hogy valami baj van.

– Ennyire félsz?

– Igen. Attól az embertől.

– Ha elmegyek, meg kell ígérned, hogy megbocsátasz nekem. Hogy tudni fogod, hogy nem akartam menni. Hogy érted bármivel szembeszállnék. Feladtad értem az életedet, amikor terhes lettem Edennel, én pedig tartozom neked.

– Nem tartozol nekem semmivel. Kaptam tőled egy gyermeket, akit szerethettem, holott másképp nem lehetett volna sajátom.

Theo szívbetegsége genetikai eredetű, ő pedig már fiatalkorában elhatározta, hogy nem fogja megkockáztatni, hogy saját gyerekei legyenek, akiknek továbbadhatja a betegséget. Eden váratlan áldás volt számára, Theo pedig az a megmentő volt, akiről nem is tudtam, hogy szükségem van rá.

– Nem akarok elbúcsúzni.

– Mi sosem búcsúzunk – cirógatja meg az arcomat. – Legjobb… barátok vagyunk. – Theo levegő után kap, aztán rám mosolyog. – Ez sosem múlik el.

A homlokomat az övéhez támasztom, a szívem kétségbeesetten tiltakozik a kérése ellen.

– Egyfolytában csak azt várom, hogy az orvos belép, és azt mondja, találtak szívet.

– Nekünk nem jut szív, Fee.

Ezzel tisztában vagyok. De akkor is azt kívánom.

– Neked adhatnám az enyémet.

– Bárcsak megosztozhatnánk rajta!

Újabb könnyzápor patakzik végig az arcomon, le a mellkasára.

– Hová fogok menni? – kérdezem.

– Oda, ahol biztonságban leszel. Valakihez, aki velem ellentétben képes lesz téged megvédeni.

Theo gazdagabb bárkinél, akit valaha ismertem. Egyszerűen őrület, hogy nem tud felbérelni valakit, aki vigyázna rám Angliában. Ezenkívül még mindig nem magyarázott meg nekem semmit. Nem tudom, mi ez a ránk leselkedő veszély, és azt sem, hogy miért kell emiatt elmennünk innen. Theo nem mond semmit, közben pedig kifutunk az időből. Az isten szerelmére, hisz még csak összeveszni sem tudok vele, és nem követelhetek tőle válaszokat, miközben ő a következő lélegzetvételért küzd!

Egy részem azon tűnődik, hogy ez az egész valóság-e egyáltalán, még ha Theo azt állítja is.

– Nem akarom az időt veszekedéssel tölteni. Azt kéred tőlem, hogy higgyem el, hogy veszélyben vagyok, én pedig hiszek neked, de ennek az egésznek semmi értelme. Megteszem, mert mindig is jobban szerettél annál, mint amit érdemlek, és soha nem hazudtál nekem. – Bár elég nyilvánvaló, hogy elhallgatott valamit, mert ez az első alkalom, hogy bármiféle veszélyről hallok.

– Nézz rám! – Felemelem a fejem. – Te többet érdemelsz annál, mint amit én adhattam neked. Többet érdemelsz testvéri vagy baráti szeretetnél. Keress valakit, aki lángra lobbant! Aki a lányaként fogja szeretni Edent. Ígérd meg nekem!

Nem akarok neki ilyet ígérni, de Theo haldoklik, én pedig nem szeretnék megtagadni tőle semmit.

– Megígérem.

Megfogja szorosan mindkét kezemet.

– Tartsd be ezt az ígéretet, Sophie! Most pedig menj! Menj, és kövesd az utasításokat! Egytől egyig. Szóról szóra.

Odahajolok hozzá, és csókot lehelek az ajkára. Lehet, hogy sosem vonzódtunk egymáshoz szexuálisan, de mindig is bensőséges volt köztünk a viszony.

– Te vagy a legjobb barátom.

– Te pedig az enyém.

– Mindent el fogok mesélni Edennek az apjáról. Nem fogom hagyni, hogy eltűnj az életünkből.

Theo szeme lecsukódik, az ajka megremeg.

– Vigyázni fogok rátok!

Szipogni kezdek, a könnyeim egyre sűrűbben hullanak, a kezem pedig remeg. Istenem, képtelen vagyok erre! Képtelen.

– Vigyázzatok magatokra, mert nem tudok azzal a tudattal meghalni, hogy még mindig veszélyben vagytok. Kérlek, tedd ezt meg nekem!

Nehezen veszem a levegőt, ahogy a zokogás kerülget. Theo soha nem okozott nekem fájdalmat. Soha. Gyerekkorunkban ő volt a védelmezőm. Amikor anyám a legrosszabb formáját hozta, ő ott volt, és nem hagyta, hogy összeroppanjak. Mi ketten mindig készek voltunk áldozatot hozni a másikért, és ezt most meg kell tennem a kedvéért. Még ha belepusztulok is.

Összeszedem magam, pedig úgy érzem, bármelyik pillanatban darabokra hullhatok, felkelek az ágyból, és gondosan betakarom Theót. Igyekszem úgy tenni, mintha látnánk még egymást. Muszáj, különben nem fogom tudni megtenni, amit meg kell.

– Szeretlek – préselem ki magamból.

– Szeretlek, és Edent is. Sajnálom, Fee! Sajnálom, hogy nem voltam az a férfi, akire szükséged lett volna. Sajnálom, hogy ekkora galibát hagyok a nyakadban, de minden tőlem telhetőt megtettem, hogy biztonságban legyetek, neked pedig mindent úgy kell tenned, ahogy mondom.

– Rendben – törlöm meg a szememet, és bólintok.

Kínszenvedés összeszedni a holmimat, de ha Theo ennyire aggódik, akkor talán nekem is követnem kellene a példáját. Eden a mindenem, és nem engedhetem, hogy bántódása essen.

Miközben az ajtóhoz megyek, úgy érzem, mintha ólomból lenne a lábam, aztán visszafordulok, hogy még egy pillantást vethessek Theóra. Halványan rám mosolyog, az ajka cserepes, az arca fakó. Nem így fogok emlékezni rá. Arra a kisfiúra fogok emlékezni, aki nekem adta a hátizsákját, amikor az enyém elszakadt. Vagy arra a srácra, aki elkísért a szalagavatómra, miután előző este a barátom szakított velem. Aztán arra a férfira, aki feleségül vett, és nevelte a gyermekemet, aki egy ismeretlen pasassal töltött görbe estén fogant Vegasban. És végül erre a férfira fogok emlékezni, akinek a halálos ágyán is az volt a legfontosabb, hogy megvédjen bennünket, bármilyen slamasztikába is keveredett, még ha egy kukkot sem értek az egészből.

– Semmi baj – mondja Theo.

Ez nem igaz, de mosolyt erőltetek az arcomra, mielőtt a számhoz emelném a kezemet, hogy csókot dobhassak neki.

– Odaadtam volna neked a saját szívemet.

– A te szíved fekete és cinikus. Esélye sem lett volna túlélni az én bizakodó lelkem mellett – mosolyodik el Theo.

Nevetés szakad fel belőlem, miközben patakzanak a könnyeim.

– Most pihenj, Theo! Minden rendben lesz.

Megfordulok, és végigrohanok a folyosón, mert tudom, hogy ha megállok, visszamegyek hozzá. Amikor kilépek a kórházból, nem látok senkit, de Martin, a sofőrünk vár rám, és kinyitja nekem a fekete kocsi ajtaját. Megértően néz rám, a szemében szomorúság.

Amikor beszáll a kocsiba, a visszapillantó tükörben találkozik a tekintetünk.

– Theo elment. Haza kell mennem.

És kideríteni, hová megyek ezután.

MÁSODIK FEJEZET

Sophie

– Ezt nem értem – mondom Martinnak, miközben a repülőjegyeket nézem, amiket az imént nyújtott át. – Miért mennék New Yorkba?

– Nem tudom, Mrs. Pearson, mindössze ezt az utasítást kaptam.

Legszívesebben sikítanék, mert ezeknek az utasításoknak semmi értelmük. Nem ismerek senkit New Yorkban. Nincsenek rokonaim vagy barátaim az Egyesült Államokban. Nincs ott számomra semmi, és már olyan sokat vesztettem. Két órával ezelőtt hívtak a kórházból, hogy tájékoztassanak arról, hogy Theo meghalt. Elment, és vele együtt a szívem egy darabja is. Aztán elmondták, hogy Theo utolsó szavai ezek voltak: „Menj, Sophie!”

Most itt vagyok a reptéren, és éppen arra készülök, hogy magam mögött hagyjam a régi életemet egy újért, miközben halvány elképzelésem sincs arról, hogy az a bizonyos veszély honnan leselkedik rám.

Eden a karomban alszik, én pedig minden tőlem telhetőt megteszek, hogy az ő érdekében ne roppanjak össze.

– Hogy érti azt, hogy ez az összes utasítás, amit kapott? Semmi mást? És hova megyek? Theo azt mondta, kövessem az instrukciókat, de eddig senkitől nem kaptam egyet sem. – Fújok egyet, és igyekszem megőrizni a nyugalmamat, mert nem Martin a hibás. Ő csak azt mondja, amit tud. – Sajnálom! Én…

– Megértem. Nekem csak annyit mondtak, hogy adjam oda a jegyeket.

Ami végül is instrukció, gondolom.

– Rendben. Akkor segítsen bevinni a csomagjainkat.

Martin feszengve néz rám.

– Valami baj van, Martin? – emelem fel a fejemet, hogy a szemébe nézzek.

– Nem követhetem önt az épületbe.

– Tessék?

– A munkaviszonyom megszűnt abban a pillanatban, hogy ön kiszállt a kocsiból.

Leesik az állam.

– Ki szüntette meg?

– Mr. Pearson. Ha nem követem az utasításokat, nem kapom meg azt a nagyon… bőkezű végkielégítést, amit kilátásba helyezett.

Te jó ég! Martin komolyan beszél. Meg akarom tőle kérdezni, hogy ugyan mégis honnan tudná meg bárki is, de aztán Eden felemeli a fejét.

– Hol vagyunk, anya?

Simogatni kezdem a hátát, és ringatom kicsit, hátha visszaalszik.

– A repülőtéren vagyunk. Vakációra megyünk, hát nem remek?

Megrázza a fejét. Nem, szerintem sem, de ez van.

– Apu?

Ettől az egyetlen szótól úgy érzem, menten darabokra hullok.

– Csak mi, édesem. Csak mi.

Mert apukád elment, és soha többé nem látod már.

De ezt nem mondhatom neki. Nemcsak azért, mert képtelen vagyok kimondani, hanem azért sem, mert nem vagyok hajlandó Edennek fájdalmat okozni ezzel.

Főleg, amikor éppen kiszakítom őt a megszokott életéből.

– Akkor az lesz a legjobb, ha megy, és követi az utasításait – fordulok vissza Martinhoz.

– Köszönöm, asszonyom!

Leteszi a csomagjainkat a járdára, én pedig legszívesebben elnevetném magam, mert esélyem sincs, hogy egyedül boldoguljak velük és Edennel is. Azonban nincs más választásom.

– Tudna nekem szerezni egy poggyászkocsit? Nem akarom itt hagyni a csomagjainkat őrizetlenül…

Martin szomorúan rám mosolyog, aztán felemeli a kezét. Valaki odalép hozzánk, Martin pedig busás borravalót ad neki, hogy hozzon nekünk egy kocsit.

– Most mennem kell. Sajnálom, Mrs. Pearson! Én… én sajnálom!

– Theo szerette magát – mondom neki. – Megbízhatott magában, és ez fontos volt neki.

– Ezért kell most elmennem – süti le a szemét Martin. – Mr. Pearson világosan megmondta, mik a kívánságai, és hogy rendkívül fontos úgy tennem, ahogy az az utasításaiban áll.

– Igen, nekem is hasonló figyelmeztetésben volt részem.

A férfi odajön hozzánk, és segít felpakolni a csomagjainkat a kocsira. Megköszönöm neki, aztán Martin odalép hozzám, és váratlanul megölel.

– Vigyázzon magára, Sophie! – Amikor puszit nyom Eden fejére, látom, hogy könnyek gyűlnek a szemébe.

Martin közel négy évig volt a magánsofőrünk. Ő volt, aki bevitt a kórházba, amikor megindult a szülés, aki mindent elkövetett, hogy Eden első autóútja biztonságos legyen, és nagy valószínűséggel az övé lesz a legutolsó ismerős arc, amit jó ideig látok. Hiányozni fog.

Mosolyt erőltetek az arcomra, miközben ismét búcsút kell intenem valakinek a mai napon.

– Minden jót!

Amikor Martin visszaszáll az autóba, leteszem Edent, és megfogom a kezét. Itt az ideje bátornak lenni és belevágni ebbe az új életbe, amit Theo – a tudtom nélkül – azért tervezett el, hogy megóvja az életünket.

Felsóhajtok, mert nem tudok mást tenni, és bemegyek az épületbe.

Beállunk a sor végére, és tanulmányozni kezdem a jegyeket, hogy fel tudjam adni a csomagjainkat, de az ültetésnek semmi értelme, és a dátum sem stimmel.

Remek, ki kell javíttatnom, ha a pulthoz érünk. Hála az égnek, nincsenek sokan, és pár perc múlva sorra is kerülök.

– Jó napot, kisasszony! Miben segíthetek? – kérdezi egy hosszú barna hajú, gyönyörű nő.

– Jó napot! A lányom és én New Yorkba repülünk, de az egyik jegyen rossz a dátum, és nem egymás mellé szólnak. Amint láthatja, a lányom még nagyon kicsi – teszem a pultra a jegyeket.

A nő megvizsgálja őket.

– Igen, látom. Önnél van a foglalási visszaigazolás?

– Nem, sajnos nincs. A férjem intézett mindent – adom oda neki az útleveleinket. – Itt vannak az adataink.

– Értem. Máris utánanézek.

Suzanna, olvasom le a kitűzőjéről, bepötyög valamit a számítógépbe, aztán pislogni kezd.

– Ó, már értem, mi a baj! Járatcsere történt nagyjából két órával ezelőtt.

– Tessék?

– Igen, úgy tűnik, mégsem New Yorkba mennek. Elnézését kérem, amiért a régi jegyek voltak önnél. Ezeket visszamondták, és egy másik járatra foglaltak ma reggel.

Fogalmam sincs, hogy ez mit jelent, de mosolyogva bólogatok. Nem érdekel, hova megyünk, amíg Eden és én ugyanazon a gépen utazunk.

– Azonnal kinyomtatom az új beszállókártyáikat, és elintézzük a becsekkolást. – Suzanna ismét gépelni kezd, aztán átnyújtja az új jegyeket. – Itt is vannak.

Átfutom az új beszállókártyáinkat – így, többes számban –, mert Atlantában át kell szállnunk, mielőtt elindulnánk… Las Vegasba.

Theo szórakozik velem? Csakis ez lehet a helyzet, ha úgy intézte, hogy visszamenjek Vegasba. De minek? Legutóbb, amikor ott jártam, terhesen jöttem haza.

Az összes lázadozó porcikám, ami hajlandó lenne megkockáztatni, hogy maradjunk, hirtelen elhallgat, amikor megfordulok, és észreveszek valakit. Nincs semmi különös rajta, csak egy átlagos férfi, de emlékszem rá, hogy járt az otthonunkban úgy egy évvel ezelőtt. Volt valami a tekintetében, valami, ami nem tetszett benne.

Ráadásul emlékszem, milyen volt Theo, miután a férfi elment. Megrázta a látogatás, és amikor rákérdeztem, azt mondta, felejtsem el, hogy bármit is láttam.

Különösnek gondoltam, de Theo soha többé nem hozta szóba, így a dolog elhalványult, és végül feledésbe merült.

A kellemetlen érzés a gyomromban egyre csak nő, én pedig visszafordulok Suzannához.

– Köszönöm! Ha bárki érdeklődne utána, kérem, mondja azt, hogy New Yorkba utazunk – pillantok hátra a vállam fölött, aztán visszafordulok, mire a nő bólint.

Néma kötelék fonódik közöttünk abban a pillanatban.

– Mind futunk valami elől, kedvesem.

Igen, azt hiszem, így lehet. Csakhogy nekem fogalmam sincs, mi elől futok, vagy hova is tartok.

Eden és én a biztonsági ellenőrzés felé vesszük az irányt, de a férfit nem látom, így azon tűnődöm, hogy talán kezd üldözési mániám lenni, amikor valaki oldalról nekem ütközik, a kézipoggyászom pedig felborul.

– Nagyon sajnálom!

– Semmi baj… – A gyomrom még inkább összerándul, amikor rájövök, hogy ez ő: a férfi, akit korábban láttam.

– Ön Sophie, nemde? – mosolyog rám, és segít felállítani a bőröndömet.

A szívem hevesen kalapál, de elrejtem az aggodalmamat, és bólintok.

– Igen. Találkoztunk már?

– Gondoltam, hogy maga az. Igen, már találkoztunk pár hónapja. Theo barátja vagyok. Ő itt van?

Nem tudja, hogy Theo meghalt.

– Nem, ő most nem kísér el bennünket.

Rájövök, hogy a fickó még mindig nem mondta meg a nevét. Nekem nem jut eszembe, de a férfi ismét közelebb lép, nekem pedig meg kell őriznem a nyugalmamat, és nem szabad elhátrálnom.

– Ez sajnálatos. Tegnap próbáltam őt elérni telefonon.

– Igazán? Mit is mondott, mi a neve? Felhívhatom Theót, és megmondhatom neki, hogy kereste.

– Joe.

– Rendben, Joe… Vezetékneve is van? – igyekszem tartani a könnyed hangnemet, és a végén aprót nevetek, hogy így leplezzem az idegességemet.

– Webb.

Joe nem tesz vagy mond semmi különöset, egyszerűen csak… nem tudom megmagyarázni. Kényelmetlenül érzem magam a társaságában, és már így is egy rettenetesen nehéz nap áll mögöttem.

– Szólok majd neki. Ha most megbocsát. – Megpróbálom kikerülni, de ismét elém áll.

– Azt akartam kérdezni, hogy milyen volt a jótékonysági vacsora tegnap este.

Eden megpróbálja elhúzni a kezét, én pedig kihasználom az alkalmat, hogy levegyem Joe-ról a tekintetemet. Amikor átnézek Eden feje fölött, megpillantok egy közeledő alakot, akit szintén láttam már a házunkban. Úgy két hónapja lehetett, a férfi egy csomagot hozott Theónak.

Valami nincs rendben.

Ez nem a véletlen műve. Azóta, hogy Theo a bennünket fenyegető veszélyről kezdett beszélni, most először hiszek neki.

Anélkül, hogy elengedném a bőröndömet, a karomba veszem Edent.

– Mennem kell. Sajnálom, de lekéssük a gépünket.

A második férfihoz képest ellenkező irányba indulok el, amikor meglátok egy harmadikat felénk közeledni. A tekintete találkozik az enyémmel, és ekkor gyorsan elfordítja a fejét, mintha nem akarná, hogy meglássam az arcát. Egyre közelednek, nekem pedig mennem kell. Most!

Miközben a folyosó közepén haladok, azért imádkozom, hogy kiszabaduljak ebből a helyzetből.

Theo, Isten, vagy valaki más biztos vigyáz ránk, mert egyszer csak egy rendőr sétál el mellettünk. Megszólítom, ő pedig megáll.

– Igen, hölgyem? Segíthetek?

Igyekszem megzabolázni a légzésemet, miközben megkönnyebbülés lesz úrrá rajtam.

– Tudna nekem segíteni? A kislányom beteg, és el kellene jutnom a biztonsági ellenőrzéshez. Nagyon hálás lennék, ha velem tudna maradni arra az esetre, ha történne valami.

A rendőr úgy néz rám, mintha bolond lennék – ami jelen pillanatban lehet, hogy igaz is –, de aztán vonakodva beleegyezik. Amikor hátrapillantok a vállam fölött, a három férfi engem figyel, én pedig hálás vagyok, hogy elmehetek innen.

– Üdv, Mrs. Pearson!

Egy férfi lépked felénk, én pedig szorosabban ölelem magamhoz Edent. Senkinek sem volna szabad tudnia, hogy Las Vegasban vagyunk. Amióta azok hárman ránk ijesztettek Londonban, majd beleőrülök az idegességbe, és négy nap nagyon hosszú és nagyon kimerítő utazás áll mögöttünk.

Megrázom a fejemet.

– Sajnálom, összetéveszt valakivel. – Az amerikai akcentusomon van még mit csiszolni, de ez volt a legjobb, ami tőlem tellett. A teljesítményem valahol Tony Soprano és egy kalóz között lehet.

A férfi elmosolyodik.

– Jackson Cole vagyok. A férje, Theo Pearson fogadott fel. – Mutat nekem valami igazolványt, de még így is lehet, hogy azok közül való, akik Londonban követtek, az igazolvány pedig csak szemfényvesztés. Megrázom a fejemet, és otthagyom, de utánam szól, mielőtt túl messzire jutnék. – Theo azt kérte, mondjam azt, hogy „kecskés taco”.

Hevesen száguldó szívverésem lassul egy kicsit.

– Elnézést? Mit mondott?

– Kecskés taco – vonja meg Jackson a vállát. – Nem kérdeztem, miért, de Theo azt mondta, maga tudni fogja, mit jelent.

Igyekszem megregulázni az állam remegését.

– Tudom, és ha Theo elmondta magának… nos, akkor az jelent valamit.

Azt jelenti, hogy a férjem megbízott Jacksonban. Amikor Theónak gyerekkorában kórházba kellett mennie, rengeteg olyan játékot és viccet találtunk ki, amit csak mi értettünk. Egyszer a kórházban tacót adtak ebédre, Theo és én pedig nem bírtunk magunkkal, úgyhogy megszületett ez a vicc, ami azt firtatta, hogy szolgálnak-e fel kecskét. Ebből aztán visszatérő poén lett, amikor bármelyikünk szomorú volt. Csak annyit mondtunk, kecskés taco, és a másik azonnal jobb kedvre derült.

– Egy elit őrző-védő cég tulajdonosa vagyok itt, Amerikában. Theo három éve felvette velem a kapcsolatot, arra az esetre, ha szüksége volna rá.

– Mégis mire?

– A maga védelmére és válaszokra.

Na, végre, valakitől válaszokat kapok.

– Milyen válaszai vannak, Mr. Cole?

– Amint odaérünk az autóhoz, elmondom, amit tudok. Segíthetek a csomagokkal? – kérdezi.

Nem is sejti, mennyire hálás vagyok érte. Nekem kellett bajlódni velük a vámvizsgálaton, amikor megérkeztünk Atlantába. Aztán kiderült, hogy nem Las Vegasba megyünk, hanem vonattal Charlotte-ba, és ott kell felszállnunk a Vegasba tartó gépre. Amikor a kapuhoz értünk, azt mondták, hogy a járatunkat törölték, és az ügyfélpulthoz kell mennünk további információkért. Teljesen váratlanul ért, amikor Carollal, Theo atlantai munkatársával találtam ott szembe magam, aki új utasításokat adott át, és egy kocsihoz vezetett bennünket. Ezzel elvittek minket egy újabb reptérre, ahol egy magángép várt ránk, hogy Las Vegasba vigyen. Kész rémálom volt ez az egész, és Eden is, meg én is vagy kétszer teljesen kiborultunk útközben. Mostanra mindketten rettenetesen kimerültek vagyunk, és a gondolat, hogy még mindig nem értünk ennek az egésznek a végére, egyszerűen túl sok.

Bár sokkal jobban szeretném azonnal megkapni a válaszaimat, erre a kedvességre most nagyon is szükségem van.

– Az fantasztikus lenne. Köszönöm!

Jackson összeszedi a csomagjainkat, én pedig Edennel kisétálok a reptér előtt várakozó, sötétített ablakú SUV-hez. Lassítok a lépteimen, mert nem ismerem ezt a férfit, és fogalmam sincs, hova is megyünk. Mi van, ha ő a rosszfiú?

Jackson kinyitja a csomagtartót, berakja a bőröndjeinket, én pedig csak állok ott, és azon morfondírozom, hogy nem kellene-e sarkon fordulnom és elrohannom.

– Milyen biztosítékra van szüksége? – kérdezi Jackson.

– Tessék?

– Nyugtalannak látszik, és ezt megértem. Egy idegen országban van, nem tudja, mi folyik itt, a férje halott, és nem ismer engem. Ha azt látnám, hogy nem habozik, aggódnék. Nem akarom kényszeríteni, hogy beszálljon a kocsiba, Sophie. Szeretném, ha elhinné, hogy meg fogom védeni magát és a lányát, ahogy arra felfogadtak.

Az alsó ajkamat rágcsálom, de aztán megtalálom a szavakat, amiket kerestem.

– El kell mondania nekem, hova megyünk, és hogy a férjem pontosan mibe keveredett.

– Innen Idahóba fogunk menni, ahol találkozunk a csapatom egyik tagjával. Tőle új személyazonosságot fognak kapni, aztán elviszi magukat arra a helyre, ahova Theo szerette volna küldeni magukat.

– Maga miért nem jöhet velünk?

– Mert nem lehet – mosolyog rám Jackson szomorúan. – Egy kis ideig kerülnöm kell azt a helyet, amit a férje kiválasztott.

– Talán valami illegális dolgot csinált arrafelé? – kérdezem.

– Nem, de vannak ott barátaim, akik nem hagynák szó nélkül, hogy épp akkor bukkanok fel, amikor maguk. Az pedig kiszolgáltatott helyzetbe hozná magát és Edent. Ezt nem tehetem. Ahhoz egy tökéletesen kidolgozott hazugság kellene, olyan pedig nem létezik. A hazugságokra előbb-utóbb mindig fény derül. Az a legjobb, ha tartjuk magunkat az igazsághoz, amennyire csak lehetséges, és kerüljük a komplikációkat, amikor csak lehet.

– Én azt sem tudom, mi az igazság – nevetek fel.

– Lehet, hogy így a legjobb. A tudatlansága jelentheti a menekvést. Nem jobb az, ha kérdőre vonják, maga pedig nem tud semmit?

Elfordítom a tekintetemet, mert a növekvő frusztráció azzal fenyeget, hogy könnyek formájában tör utat magának.

– Hogy érezné magát, ha ez a maga élete lenne, Mr. Cole? Meghal a legjobb barátja, maga pedig még a kezét sem foghatja. Aztán megtudja, hogy hátra kell hagynia az életét, bármiféle magyarázat vagy pénz nélkül. Felszáll egy gépre, ami nem oda viszi, ahol mások számítanak magára, hogy a végén megérkezzen egy olyan helyre, ahova nem fűzik éppen boldog emlékek, csak azért, hogy utána közöljék önnel, hogy onnan is tovább kell állnia. Ez az egész olyan…

– Milyen? – támaszkodik Jackson a kocsi hátuljának.

– Mintha próbálnánk kerülni mindent, amitől én én vagyok.

– Pontosan ezt csináljuk. Attól a pillanattól kezdve, hogy leszállt a gép, követhették. Ezek a lépések azért vannak, hogy ha valaki figyeli – és Theo úgy gondolta, hogy figyelni fogják –, akkor az mostanra elveszítse a nyomát. Az, hogy most kocsiba ülünk, megváltoztatjuk a személyazonosságukat, és aztán ismét új helyre megyünk, lehetővé teszi, hogy még jobban eltűntessük a nyomukat, és ne kelljen tovább menekülniük.

Eden felemeli a fejét, amikor megigazítom a karomban.

– Éhes vagyok, anyu!

– Tudom, édesem. Szerzünk ennivalót, ígérem!

– Szia! – néz rá Jacksonra.

– Szia, Eden! – mosolyog rá. – Az én nevem Jackson.

Eden a nyakamba fúrja az arcát, én pedig elmosolyodom.

– Beletelik egy kis időbe, amíg feloldódik.

– Megértem. Nekem két lányom van.

Ettől az apró információtól valamiért kicsit jobban érzem magam.

– És ha a maga lánya lenne az én helyemben, mit tenne?

Jackson megropogtatja az ujjait.

– Az egészben az a szomorú, hogy a feleségem és a gyerekeim tisztában vannak azzal, hogy a világuk bármelyik pillanatban romba dőlhet. A munkám kockázatokkal jár, és mi felkészülünk rájuk. Theo is ugyanezt tette. A hibát ott követte el, hogy nem szólt róla magának és Edennek egészen a halála előtti pillanatokig, amivel én nem értek egyet. Ha maguk az én családom lennének, azt mondanám, hogy bízzanak a megérzéseikben. Ha úgy gondolja, hogy hazudok, vagy veszélyt jelentek magukra nézve, akkor ne szálljanak be ebbe a kocsiba, de ha megbízik bennem, és elég magának az a két szó, amit az elején mondtam, akkor indulnunk kell.

Bízzak a megérzéseimben. Istenem, hisz azt sem tudom, mit gondoljak, de Jackson tud a kecskés tacóról. Ennek jelentenie kell valamit, nemde?

Teszek felé egy lépést, ő pedig kinyitja a kocsi hátsó ajtaját. Bent már egy gyerekülés vár Edenre. Bekötöm a lányomat, aztán átmegyek a másik oldalra, hogy beülhessek mellé.

– Megbízom magában, Mr. Cole. Csak annyit kérek, hogy ne kelljen megbánnom a dolgot.

HARMADIK FEJEZET

Holden

– Újabb csomag? – kérdezem az érkező főnővértől, miközben épp összeszedem a holmimat. Ma költöztetjük Emmett feleségét, Blakelyt az új irodájába a Fő utcán, és mint mindig, most is késésben vagyok.

A nővér megvonja a vállát, és felém nyújt valamit.

– Úgy tűnik, valaki szerelmes magába.

Senki sem szerelmes belém. Egy elvált munkamániás vagyok, aki nem hajlandó szeretetet elfogadni, és nem hajlandó szünetet tartani. Legalábbis James mami, a világ legjobb nagynénje ezt mondja, valahányszor szóba kerül a dolog. Vagyis mindennap.

– Eltette a dobozt? – kérdezem, és elveszem a felém nyújtott képeslapot.

– Úgy nézek én ki, mint aki a recepción dolgozik? – vet rám gyilkos pillantást.

– Maga aztán önérzetes – felelem sóhajtva.

– Dr. James, én vagyok a főnővér az egyik legforgalmasabb részlegen. Foglalkozom a személyzettel, az orvosokkal, a betegekkel és a családjukkal. Rengeteg mindenért tartozom felelősséggel, a fizetésem viszont… annál kevesebb. Arról nem beszélve, hogy a legtöbb orvos annyiba sem veszi az embereimet, mint a koszt a cipőjük orrán. Az önérzetességem az évek során felgyülemlett ellenszenvnek köszönhető, amit azok iránt táplálok, akik szerint rengeteg időm van mindenféle apró-cseprő feladatra. Viszont amit most lát, az csak annyi, hogy nem vagyok hajlandó egy ajándék csomagolásával foglalkozni.

Igyekszem a kirohanását nem mókásnak találni, mert annak, amit mond, a nagy része igaz. Rendszerint kutyába sem veszik. Én egyike vagyok azon orvosoknak, akik tisztelik és becsülik az ápolókat. A legtöbbünknél keményebben dolgoznak, mégsem kapják meg a nekik járó elismerést. Viszont még új vagyok itt, és el kell érnem, hogy ne bánjanak velem úgy, mint a kapcaronggyal.

– Megértem, ez csak egy szimpla kérdés volt. Én nem kezelem úgy magát vagy az embereit, mint a piszkot a cipőmön. Értékelem az ápolókat, és hálás lennék ugyanezért. Nem gondolom, hogy értéktelen a munkájuk. Tudom, mennyi mindent megtesznek nekem és a többi orvosnak.

Ez kicsit megengeszteli.

– Köszönöm, hogy ezt mondja.

– Komolyan is gondolom, Trina. Maguknak köszönhető, hogy ez a kórház működik, és hogy az orvosok sütkérezhetnek a dicsfényben.

Erre elmosolyodik kicsit.

– Utánajárok, mi lett a dobozzal.

– Arra semmi szükség – emelem fel a kezemet. – Biztos vagyok benne, hogy nem fog elárulni semmit, maga pedig… – igyekszem felidézni, mit is mondott korábban, és amikor eszembe jut, büszkén elvigyorodom – rengeteg mindenért tartozik felelősséggel. Nincs szüksége újabb feladatra.

Trina párás szemmel néz rám, de ez csak valami optikai csalódás lehet, mert mindenki azt mondja, hogy nála csak egyetlen érzelem játszik: az ingerültség. Aztán megrázza a fejét, és az iménti tünemény már sehol sincs.

– Maga a legokosabb ember, akit ismerek, dr. James.

– Meg tudná ezt ismételni úgy fél perc múlva? – kérdezem, miközben kotorászni kezdek az asztalon.

– Hogyan? Miért?

– Mert meg kell találnom a diktafonomat, hogy felvehessem ezt, és lejátszhassam, valahányszor más az ellenkezőjét állítja.

Trina erre elneveti magát, én pedig rámosolygok. Mindig észben tartom a bölcsességet, amit James mami tanított: a méheket mézzel tudjuk magunkhoz csalogatni. Mindenkihez tisztelettel közelítek, és remélem, hogy ugyanezt kapom vissza. Gyakornokként azt is megtanultam, hogy az ápolók az ember legjobb szövetségesei. Mindent hallanak, mindenkire emlékeznek, és megmentik a hátsódat, amikor szükséged van rá. És nekem volt már rá szükségem.

Viszont még sosem nyertem meg magamnak egy főnővért sem ilyen könnyen. Általában kemény diónak bizonyulnak, de hát a győzelem az győzelem.

– Vissza kell mennem – mondja Trina, és az ajtó felé pillant.

– Köszönöm, hogy behozta ezt nekem!

– Nincs mit!

Trina távozik, én pedig leülök az íróasztalomhoz, és újra elolvasom a képeslapot. Mióta visszaköltöztem Rose Canyonba, az életem… furcsán alakul. Először megölték a legjobb barátomat, a húga elvesztette az emlékezetét, ami aztán visszatért, majd hozzáment a másik legjobb barátomhoz, Spencerhez. Ez hatalmas meglepetésként ért mindenkit, mert senki sem sejtette, hogy randiztak azelőtt. Pár hét múlva pedig megtudtam, hogy a harmadik legjobb barátomnak, Emmettnek is megvoltak a maga kis titkai, amikor egyszer csak megjelent a felesége a városban.

Ha pedig ez még nem lett volna elég, elkezdtek jönni ezek a fura csomagok.

Az elsőben egy Eiffel-tornyot formázó szobrocska volt, mellette pedig egy Grand Canyont ábrázoló képeslap. A második ajándék, ami az után érkezett, hogy Emmettre rálőttek, egy Las Vegas-os képeslapegy kis, egyiptomi piramissal, az üzenet pedig szóról szóra ugyanaz volt, mint első alkalommal. De ez… ez most más. A szobor ezúttal a Big Bent formázza, aminek semmi köze az előző kettőhöz azon kívül, hogy egyiknek sincs semmi értelme, a képeslapon pedig ez áll:

A csomagja hamarosan megérkezik. Vegye át!
8675300183

Miféle francos csomag? Panaszosan felnyögök, és az asztalra hajítom a képeslapot.

– Minden rendben? – kérdezi egy női hang az ajtóból.

– Szia, Kate! Igen, persze.

Dr. Kate Dehring a pszichiátriai részlegünk új vezetője. Próbáltam meggyőzni a barátomat, dr. Mike Girardót, aki Brielle-nek segített az emlékezetkiesése után, hogy maradjon, de a kórház sosem tudta volna kifizetni a bérigényét. Szerencsére jött Kate, és már bevezetett egy sereg pozitív változtatást.

Ez a kórház nem rossz, csak alulfinanszírozott.

– Min jár az eszed?

– Nem érdekes – mosolygok rá, amikor belép az irodámba. – Mi járatban erre?

Dobol párat az ujjaival az asztalon, és nagyot sóhajt.

– A tanácsodra lenne szükségem.

– Szokatlan lehet ez most neked, általában te hallod ezt másoktól.

Elmosolyodik, és félredobja hosszú, barna haját.

– Igaz, de ezen a területen te vagy a szakértő.

– Foglalj helyet! Miben segíthetek?

– Szeretnék indítani egy programot az ifjúsági központban, ahol a barátod dolgozik. Megpróbálnék segíteni a gyerekeknek abban, hogyan birkózzanak meg az élet nehézségeivel és a gyásszal. A gyerekekről olyan gyakran megfeledkeznek, és tudom, hogy a városban nem volt semmiféle tanácsadás, amikor a barátod meghalt. Tetszik a gondolat, hogy csakis a gyerekekre koncentráljunk.

Hátradőlök a székemben.

– Nagyszerű lépés volt a középiskola részéről, hogy szakembereket biztosított a diákjainak.

– Így van. Mi pedig éppen ezért foglalkoznánk családi konfliktusokkal, gyásszal, a drogoknak és erőszaknak való kitettséggel, tudod… az élet dolgaival.

– Beszélhetek Brielle-lel.

– Az nagyszerű lenne. Texasban is indítottam egy hasonló programot, és nagyon sok család hálás volt, amiért tudtak hova fordulni segítségért és iránymutatásért.

– Igazad van. Meglátom, mit tehetek.

– Köszönöm, Holden! Hálás vagyok érte – kel fel a székből Kate.

– Semmiség. Épp a barátaimhoz indulok, úgyhogy mindenképpen szóba hozom a dolgot Brielle-nél.

Felkapom a kabátomat, és lelépek a kórházból, mielőtt a titokzatos csomagom megérkezne. Nem kedvelem a játszmákat, volt már részem elégben ahhoz, hogy kitartson egy életre. Miközben Blakely új irodájához hajtok, igyekszem kiverni a fejemből a dolgot, és csak arra koncentrálni, hogy a barátaimnak segítsek.

Amikor odaérek, azonnal munkára fognak. És hogy mire? Az íróasztal összeszerelésére.

Mi van ezekkel a szerelési útmutatókkal? Direkt fogalmaznak ilyen homályosan és érthetetlenül? Kapsz egy apró csavart, egy betűkódot, ami nincs is a csomagoláson, aztán elvárják, hogy tudd, hová való. A legrosszabb az egészben az, hogy a bútor abból a boltból származik, amit mindenki ismer és szeret, így az emberek a lehetetlen útmutatók ellenére is ott fognak vásárolni.

– Miért nem sikerül összerakni azt az asztalt? Van valami gond? – kérdezi Blakely, Emmett bosszantó felesége.

Lerakom a félig (fordítva) összeszerelt fiókot.

– Nincs gond.

– Kell esetleg egy használati utasítás?

Igen, lehetőleg valami angol nyelvű, de ezt nem mondom ki hangosan. Muszáj fenntartanom a magabiztosság látszatát, ha nem akarom egy hónapig hallgatni a piszkálódásukat.

– Egy istenverte sebész vagyok! Össze tudok rakni egy asztalt.

De Blakely nem veszi be a dolgot. Lekicsinylő mosolyra húzódik a szája, mert tisztán látja, hogy az a fiók egyáltalán nem néz ki valami jól.

– Akkor meg csináld már, nahát!

Majd adok én neki nahátot!

Épp válaszolnék, amikor a másik seggfej barátom felesége néz le a földre, aztán meg rám.

– Szükséged van az útmutatóra?

Amire nekem szükségem van, az pár új barát, akiknek nincsenek irritáló feleségei.

De nincs ilyen szerencsém. Eldobom a csavarhúzót, ami egyébként is használhatatlan, mivel ez a márka nem gyárt normális szerszámokat, és felállok.

– Hé, kibickéim, ha ti ketten gyorsabban össze tudnátok rakni, akkor miért nem tesztek vele egy próbát?

– Én nem is mondtam semmit – emeli fel Brie védekezőn a kezét. – Te kissé nyűgös vagy.

– Igen, igen, az vagyok. – Mert ismét csak nem hiszi senki, hogy a zaklatóm valódi probléma lehet. Emmett csak körberöhögött, amiért válaszokat akarok. Hát jó, semmi szükségem igazi zsarukra, amikor itt van nekem Blakely. Ő magánnyomozó, én meg szívességből segítek neki, úgyhogy teljesen korrekt, ha hozzá fordulok. – Hé, Blake, kapható vagy egy kis mellékes nyomozásra?

– Te ezt túlreagálod, de komolyan – csóválja a fejét Emmett.

– Én reagálom túl, Mr. Megjátszom A Saját Halálomat, És Mindenkinek Hazudnia Kell Miattam? – nézek rá várakozva, de nem válaszol semmit. – Vagy jobbat mondok, mi van azzal, amikor Blakely elment azzal a pszichopatával, és te teljesen meggárgyultál?

– Kíváncsi lennék rá, te hogyan kezelted volna azt a helyzetet – feleli Emmett.

– A lényeg, hogy te csak ne beszélj nekem, öreg!

– Miről vitatkozunk? – száll be ekkor Spencer is.

– Holden megkért, hogy nyomozzak ki neki valamit, és Emmett vérig van sértve, amiért Holden nem hozzá fordult – mondja Blakely.

– Én hozzá fordultam! – kiabálom, és a férjére meredek. – Hozzá mentem legelőször, aztán másodjára is, és most Blakely segítségét kérem, mivel Emmett nem hajlandó segíteni.

– Miről is van szó? – kérdezi Spencer.

Odaadom neki a képeslapot. Elolvassa, aztán továbbadja Blake-nek.

– „A csomagja hamarosan megérkezik. Vegye át!” Mit gondolsz, mi lehet ez?

– Talán egy bomba – jegyzi meg Brie.

– Vagy a postán rendelt felesége – mondja Emmett kuncogva.

Most aztán bajban van. A felesége villámló szemmel mered rá.

– Ez egyáltalán nem vicces, tekintve, hogy hol is vagyunk éppen.

Emmett és Blake tovább civódnak, de aztán Spencer szólal meg hirtelen. Neki van mindannyiunk közül a leganalitikusabb gondolkodása. Úgy old meg fejtörőket, ahogy én arról csak álmodom. Hozzon valaki egy vérző embert, és ellátom. Hozzon valaki egy pácienst fura kiütésekkel, én kikúrálom, de amikor ezekre a szarságokra kerül a sor… nem.

Ez Spencer asztala.

– Mindhárom csomagban volt egy-egy képeslap Vegas környékéről – mondja.

– Ismerünk benneteket, és a Vegas iránti rajongásotokat, fiúk – csipkelődik Brie.

– Egyikünk sem rajong Vegasért. Csak túléltük Vegast – feleli Emmett.

Pontosan ez az igazság.

Amekkora hülyeségeket csináltunk ott, teljesen meglepett, hogy Addison nem bontotta fel az eljegyzését Isaackel.

Rettenetesen hiányzik Isaac.

Ő volt a legjobb ember, akit ismertem. Mindig hajlandó volt segíteni, és sosem várt el semmit cserébe. A legénybúcsúja olyan volt, amilyet még nem látott a világ, és mind jó kis slamasztikába keveredtünk, de minden perce megérte.

– Az eszébe jutott valaha is bármelyikőtöknek, hogy mi vittük el a balhét olyan dolgokért, amiket valójában Isaac csinált? – kérdezi Emmett Brielle-től.

– Nem, de azok alapján, amiket hallottam, te voltál négyőtök közül a legrosszabb.

– Ez az igazság. Ismerd csak be! – vigyorog Spencer Emmettre.

– Nem emlékszem semmire.

Emmett handabandázik összevissza. Emlékszik ő mindenre. Én vagyok az, akinek hatalmas lyukak tátonganak a memóriájában, és akivel állítólag olyan dolgok estek meg, amiket szinte magam sem hiszek.

– Koncentráljatok, seggfejek! Én vagyok az, aki semmire sem emlékszik Vegasból. Teljesen kiütöttem magam.

– Igen, kilógó farokkal találtunk meg abban a mosdóban – feleli Emmett röhögve.

– Abban a női mosdóban – bólogat Spencer.

Vannak dolgok, amiket soha nem fogok lemosni magamról. Túl sokat ittunk. Nem ettünk. Hülyék voltunk, és minden jel arra mutat, hogy megdugtam egy csajt egy klub mosdójában.

Blakely odasétál Emmetthez.

– Már alig várom, hogy megtudjam, te mit műveltél Vegasban!

– Ami Vegasban történik, az Vegasban is marad.

A következő pillanatban elkezdenek édelegni, én pedig nem bírom tovább. Körülöttem mindenki szinte egyik napról a másikra lett szingliből rettenetesen szerelmes. Örülök nekik, meg minden, de édes istenem, hagyjátok már abba!

– Nektek sürgősen el kell mennetek egy valódi nászútra – mondom, amikor elkezdik egymás orrát nyomkodni.

– Inkább neked kellene találnod egy lányt, aki hajlandó hozzád menni, hogy végre boldog lehess.

– Persze. Nincs az az isten! Nem vágyom feleségre meg gyerekekre. Tökéletesen boldog vagyok az én kis stresszmentes, szingli életemmel.

Arról nem is beszélve, hogy voltam már házas, és tudom, hogy egy válás mennyire nem jó móka. Jobban szeretem, ha a dolgok egyszerűek, és ha elkerülöm a házasságot meg a családalapítást, nem lesz ezzel gondom.

Mielőtt tovább vitatkozhatnánk, egy nő kopogtat az ajtón. Alacsony termetű, hosszú szőke hajú, és úgy fest, mint aki megjárta a poklot, de te jó ég! Még így is lélegzetelállító. Hatalmas kék szemével végigpásztáz a helyiségen, miközben szorosan fogja egy kicsi lány kezét.

Istenem, ezek a szegény nők, akik próbálnak elmenekülni az életükből! Bárcsak többet tehetnék értük!

– Elnézést, én… én azt reméltem, valaki tud itt segíteni – mondja brit akcentussal.

Blakely sietve odamegy hozzá.

– Üdv! A nevem Blakely, én vagyok a „Fuss hozzám” igazgatója. Ő a férjem, Maxwell seriff, ők Brielle és Spencer, ő pedig Holden. Ő orvos, ha arra volna szüksége. Mi a neve?

A nő tekintete azonnal megtalálja az enyémet, megkönnyebbülés és félelem keveréke tükröződik benne.

– Holden?

Lassan megyek közelebb hozzá, nehogy megijesszem.

– Igen, az én nevem Holden James. Sebész vagyok, és segíthetek, ha megsérült.

– Semmi bajom – rázza meg a fejét. – Legalábbis… fizikailag semmi.

Kék szemét nem szakítja el az enyémtől, úgy vizsgálgat, mintha ismerne.

– Ő a lánya? – kérdezi Blakely halkan.

A nő lenéz a kicsire.

– Igen, a neve Eden.

– Szervusz, Eden, én Blakely vagyok. Szeretnél enni valamit?

Eden felnéz az anyukájára, aztán vissza Blakelyre, mielőtt bátortalanul elmosolyodik. Blake ezt igennek veszi, odamegy a szekrényhez, és kivesz egy müzliszeletet. Amikor visszajön, a kislány félősen elfordul tőle, és belekapaszkodik az anyukája lábába.

Én csak állok ott, és figyelem őket. Valahonnan ismerős nekem ez a nő, de nem tudom megmondani, hogy honnan. Talán egy korábbi betegem.

A tekintetem a lányára vándorol, akinek hatalmas, barna szemét mogyorószínű pöttyök díszítik. Aztán ott van az orra, ami teljesen olyan, mint a húgomé. Ami azt illeti, a kislány pont úgy néz ki, mint Kira az ő korában.

A nő újra beszélni kezd.

– Bocsánat, Eden általában beszédesebb, de nehéz napok állnak mögöttünk. Amikor megérkeztünk a városba, azt mondták, hogy jöjjek ide, és itt találom Holden Jamest.

– Engem keresett? Ismerem magát?

– Sophie Pearson vagyok – igazítja a füle mögé szőke haját. – Találkoztunk pár éve, akkor még más volt a nevem, de… ez nem is számít, nem mutatkoztunk be rendesen aznap este.

– A betegem volt?

Tudom, hogy ismerem, de egyszerűen nem tudom hova tenni.

– Nem – rázza meg a fejét, és a karjába veszi a kislányt. – De találkoztunk már korábban. És bár nem igazán tudtam, miért kell ide jönnöm, most már kicsit érthetőbb.

– És pontosan mikor találkoztunk? – kérdezem.

– Kicsit több mint három évvel ezelőtt.

Három éve.

Edenre pillantok, és számolgatok kicsit fejben, mert a kislánynak James-orra van. És ahogy rám néz…

Édes istenem!

– Hol? – kérdezem türelmetlenül. – Hol találkoztunk?

– Las Vegasban.