TOM HINDLE

GYILKOSSÁG A PARADICSOMBAN

Fordította:

Dávid-Goitein Zsófia

A mű eredeti címe: A Killer in Paradise

Copyright © Tom Hindle, 2026

First published as A KILLER IN PARADISE

in 2026 by Century, an imprint of Cornerstone.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2026

Magyar fordítás © Dávid-Goitein Zsófia, 2026

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetők, és semmilyen formában nem sokszorosíthatók a jogtulajdonos engedélye nélkül. Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása, beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-967-3 (papír)

ISBN 978-963-614-968-0 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2026-ban

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuskonyvek.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztő: Peiker Éva

Felelős szerkesztő: Barsi Nikoletta

Tördelő: Sólyom Melinda

Korrektor: Szilasi Éva

Magyar borító: Csernák Ákos

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Apának.

Valamint minden kalandunknak

a napfényes, zöld tájakon.

AZ ÉJSZÍNŰ ORCHIDEA SZÁLLODAKOMPLEXUM MEGNYITÓJÁN RÉSZT VEVŐ FONTOS VENDÉGEK LISTÁJA

(Az összeállítást Isabella Rojas felügyelő készítette):

A Blythe család részéről

Abigail Blythe

Humphrey Blythe

Stevie Blythe

Miley Blythe

Abigail Blythe barátai

Zachary Ross

Olive Ross

Michael Bickler

Seth Smith

Jasmine Kelly

Isabella Rojas felügyelő pontosan tudta, hogy ha két rendőr – az előőrs – jelenlétére alábbhagy a mulatozás, akkor az őket követő tizenkét egyenruhás érkezése végképp elcsendesíti a tömeget.

Két rendőr még hagyján, gondolta. Két egyenruhás megjelenéséből még nem következik szükségszerűen, hogy valami szörnyűség történt. De annál több láttán az emberek bajt sejtenek. Márpedig az Éjszínű Orchidea megnyitóján kifejezetten nagy volt a baj.

Pedig alapvetően vidám eseménynek kellett volna lennie. Egy ragyogó, új ökoszálláshely megnyitó estje a Costa Rica-i esőerdő mélyén. Amikor a rendőrök elözönlötték az előteret, és a rémült vendégek visszasiettek az étterembe, Rojas látta, micsoda fényűző partinak szánták. De már mindegy volt. Félig üres pezsgőspoharak hevertek szanaszét a földön. A mívesen faragott fenyőbútorok összevissza álltak. Egyesek a nagy sietségben a hatalmas cserepes növénybe hajították a koktélszendvicseket.

A látvány szöges ellentéte volt a recepció mögötti kivetítőn futó makulátlan fotóknak. Rojas egy ideig csak állt, és nézte a sűrű dzsungel mélyén fekvő komplexumról készült légifelvételt. Néhány másodperc múlva már egy privát strand képe látszott, azúrkék víz nyaldosta finoman a tökéletesen fehér homok sávját. Ezután egy könnycsepp formájú medence következett a bárral, mögötte szépen elrendezett napozóágyakkal. Mindennek szívében a főépület állt, ahol most a rendőrök tartózkodtak, nádteteje úgy csúcsosodott az ég felé, akár egy szalmából készült piramis. Az épületből pókhálószerűen kígyóztak a dzsungelbe a szépen gondozott ösvények, melyeket kisebb fakunyhók szegélyeztek az út mentén. Mint Rojas megtudta, szám szerint ötven kunyhó van. És a megnyitó éjszakáján mindegyikben laktak.

Elfordult a képernyőtől, a tekintete megállapodott a recepciós pulton álló kis üvegvázán. Egyetlen szál virág volt benne, a szirmai úgy pöndörödtek, mint egy kék bársonyszalag.

Rojas alaposan szemügyre vette, és képtelen volt figyelmen kívül hagyni a zsigeri rossz érzést, ami elfogta. Úgy tűnt, mintha ez a virág szimbolizálta volna a szálláshelyet. Ugyanilyet ragasztottak a parkolóban álló járművek ajtajára. A recepciós hölgy blúzán is ez a logó szerepelt. De a legfeltűnőbb mind közül a főépület óriásplakát stílusú jelzőtáblája volt. Áthatolt a lombokon, és kitört a három kilométer hosszú pályaszakaszból, amely összekötötte a szállodát a legközelebbi szűk úttal. Egy kis szökőkút fölé rögzítették, a reflektorfényeknek köszönhetően a sötétben is jól látszott. A díszes kalligráfiával írt Éjszínű Orchidea felirat felett kék virágszirmok kacskaringóztak, alatta kisebb betűkkel a következő állt: A Conrad Blythe szállodalánc tagja.

Conrad Blythe… Bár Rojas még soha nem járt az Egyesült Államokban, ismerősnek találta a nevet. Minden nagyobb városban volt legalább egy ilyen szálloda. A szürke különböző árnyalataival ízlésesen berendezett hotelek gyanúja szerint főként az üzleti úton lévőket vonzzák, akik céges kártyával fizetnek, és nem különösebben vágynak meghitt szálláshelyre. Elegáns. Nem hivalkodó. Ezt a márkát konferenciára tervezték, a gyakran visszatérő vendégeket üzleti lakosztályok és törzsvendégprogram várta.

Az Éjszínű Orchidea viszont teljesen más volt.

Mivel az ökoturizmus iránt rohamosan nőtt a kereslet, Rojas pontosan tudta, hogy a hazája több ilyen komplexum építését támogatja, mint amennyit megkísérelt összeszámolni. Azzal is tisztában volt, hogy a legtöbbjük amerikai tulajdonú. Mégis tudni akarta, hogy egy olyan körültekintő és tiszta vállalat, mint a Conrad Blythe, pontosan miért terjeszkedik Costa Ricában. Ráadásul teljesen más kínálattal, mint amit a vendégek az Egyesült Államokban megszoktak. Majd később ezt is kinyomozza. Most viszont akadtak ennél fontosabb kérdések.

Egy sötét sapkás férfi sietett felé Polícia Turística feliratos pólóingben.

Az arcán megkönnyebbülés látszott, miután észrevette a felügyelőt. Amikor Rojas hívást kapott, a férfi és a társa voltak a legközelebb, bár ez az Osa-félszigeten nem volt nagy szó. A szaggatott földrész, amely úgy torkollt a Csendes-óceánba, mint egy horog, az ország egyik legmesszebb fekvő területe volt. Egyúttal a legritkábban lakott régiója is, a többi településhez képest gyérebb mezőkkel és kevésbé burjánzó kávéültetvényekkel. Ez a félsziget inkább a buja esőerdőknek és a távoli strandoknak adott helyet. Egyetlen jó útja volt, a 245-ös főút, amely úgy simult a partvonalhoz, mintha a föld maga próbálna fejest ugrani az óceánba.

Ami az Éjszínű Orchideát illeti, délkeleten helyezkedett el, a lehető legtávolabb mindentől, és sűrű dzsungel vette körül. Rojasnak eszébe jutott, hogy a létesítmény honlapja meghittséget és kellemes pihenést ígért, távol a világ zajától. Ez igaz lehetett. Ugyanakkor azt is jelentette, hogy bár a fiatal rendőr volt legközelebb, így is egy órába telt ideérnie, miután a szálloda segítséget kért. Aztán további két órát vártak Isabellára és az erősítésre, addig egyedül kellett tartaniuk a frontot.

Rojas sajnálta a férfit. A legkomolyabb bűntény, amivel a turistarendőrségnek foglalkoznia kellett, egy hotelszobából ellopott tárgy lehetett. Esetleg, némi jóindulattal, valami rablás. De az szinte biztos, hogy a férfi még életében nem látott holttestet.

– Señora! – szólalt meg. – Néhány perce hívtam a központot. Mondták önnek, hogy…

– A holttest bent van?

A férfi bólintott, az arckifejezése aggodalmat sugárzott.

– Sí. Bezárták a kunyhóba. Itt a kulcs. De señora…

– Hány vendég tud róla?

A rendőrtiszt nyelt egyet, a feszültsége minden másodperccel tapinthatóbb lett.

– Nehéz megmondani. Barátok egy csoportja talált rá, akiknek feltűnt, hogy hiányzott a buliról. Biztos vagyok benne, hogy mostanra mások is észrevették, hogy eltűnt. És persze a járművünk már két órája kint parkol. Most, hogy ön itt van, nem kell sok idő, és a vendégek nagy része rájön.

Rojas kurtán biccentett.

– Jó. Vigyen a kunyhóhoz.

A rendőrtiszt továbbra is gondterheltnek látszott.

– Señora… Előbb tudnia kell még valamit. A dolgok megváltoztak, amíg önre vártunk. Próbáltam elmondani. Van… – Az arca megrándult. – Van még egy.

– Még egy?

– Még egy haláleset, señora. Néhány perccel az ön érkezése előtt találták meg a holttestet.

Rojas a férfira meredt.

– Mondjon el mindent! Mindent, amit eddig tud. Az elejétől kezdve.