Írta: Carl Chinn

A mű eredeti címe: Peaky Blinders – The Real Story

Fordította: Sóvágó Katalin

Szerkesztő: Vajna Gyöngyi

Nyelvi korrektor: Szádeczky Katinka

Műszaki szerkesztők: Daróczi Edit

© Carl Chinn 2019

© Sóvágó Katalin

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány az eredeti, Nagy-Britanniában megjelent angol nyelvű kiadás kiadójának, a John Blake Publishingnak az engedélyével készült, ami a Bonnier Books UK Limited, London imprintje.

Borítódizájn: Dominic Forbes

Borítóterv: www.envydesign.co.uk

Borítókép: © Shutterstock.com

ISSN 2064-2288

ISBN 978 963 499 597 5 (epub), kiadói kód: MX-1664e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, e-mail: info@maxim.co.hu,
web: maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Birmingham igazi bűnbandái nemzedékeken át meghatározták a város mellékutcáinak életét, ezért a munkásosztály dolgos, törvénytisztelő és becsületes többségének ajánlom ezt a könyvet.

Lehet, hogy az életükből hiányzott a romantika, de ők azok, akik érdemesek a tiszteletünkre.

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

Első fejezet:
A PENGESAPKÁSOK ELŐDEI: A BUNYÓS BANDÁK

Második fejezet:
A PENGESAPKÁSOK VÁROSA

Harmadik fejezet:
A PENGESAPKÁSOKURALMÁNAK VÉGE

Negyedik fejezet:
ILLEGÁLIS BUKMÉKEREK ÉS EGY VENDETTA

Ötödik fejezet:
AZ 1920-AS ÉVEK IGAZI BANDAVEZÉREI

Utószó

Képek

Köszönetnyilvánítás

Index

Ajánlott olvasmányok

ELŐSZÓ

2013-ban a BBC2 Peaky Blinders (magyarul Birmingham bandája, a ford.) sorozata már a nyitójelenetben megigézte a nézőt, amelyben Tommy Shelby úgy lovagol be a városba, mint a Vadnyugat valamelyik rettegett zsiványa. Rémült asszonyok iszkolnak az útjából, gyerekek lesik félősen a búvóhelyükről, és csak a telivér patadobogását hallani. Ám ez nem a Vadnyugat, és a lovas nem egy mesterlövész bandita, hanem az 1919-es Birmingham, a nagy iparváros rosszhírű negyedeinek egyik eminenciása. Jellegzetes eleganciájával – mellényes öltöny, hozzá keménygalléros ing, nyakkendő nélkül – parancsoló, titokzatos jelenség, akinek titokzatosságát fokozza, hogy sapkájának ellenzője sötét árnyékot vet a szemére.

Rövid találkozás után a hagyományos viseletű, alázatos kínai férfivel és asszonnyal Shelby lassan kilovagol a színről a Nick Cave & the Bad Seeds Red Right Hand című számának dallamára. A kongó, kalapáló, baljós blues szövegét mintha egyenesen Tommy Shelbynek írták volna, hiszen: „ő egy isten, ő egy férfi, ő egy szellem, ő egy guru”[1]. Ahogy végigmegy a komor külvároson, körülötte gőz gomolyog, füstöt okádnak a gyárkémények, és időnként egy öntöde lángjai törik át a gyászos homályt. Világháborús veteránok koldulnak, emberek isznak és játszanak „fej vagy írás”-t, két egyenruhás rendőr tisztelettel megérinti a sisakját „Mr. Shelby” előtt, aki a sötét gyárak között elvesző utcán vonul.[2]

A gengszter-eposz mindenben megfelelt a nyitány magas mércéjének: gyönyörű, magabiztos operatőri munka, lélegzetelállító díszletek, intelligens rendezés, príma produkció, lassított verekedések, híres színészek káprázatos alakításai. Eleve lenyűgöző a történet is, amelyet az ugyancsak Birminghamben született Steven Knight írt: azt meséli el, hogyan uralkodik a birminghami Small Heath kerületben a Pengesapkásoknak hívott veszélyes és félelmetes banda közvetlenül az első világháború után. Ezt a rémítő nevet arról kapták, hogy borotvapengét varrtak be a sapkájuk ellenzőjébe, és a verekedéseknél azzal vágták ki az ellenségeik szemét.

A Pengesapkások, akiknek a fellegvára a Garrison-kocsma, rengeteg pénzt keresnek az illegális fogadásokon. A banda kemény magja a karizmatikus Shelby család, vezére a másodszülött Tommy. Az erőszakos és félelmetes Tommyt, aki nem szabadulhat a világháborúban átélt szörnyűségek emlékétől, az teszi különösen veszélyessé, hogy nem fél a haláltól. Ám Shelby nem holmi bárdolatlan huligán, hanem agyafúrt, leleményes ember, és nemcsak a kapzsiság hajtja, de a feltétlen hűség is a családja iránt, akiket szeretne kiemelni az illegalitásból, hogy törvényesen üzletelhessenek. Odáig azonban nagyon kanyargós út vezet több sodró tempójú részen át, amelyekben Shelby Pengesapkásai megmérkőznek más gengszterekkel, például a londoni Billy Kimberrel, Darby Sabinival és Alfie Solomonnal; összeszűrik a levet az IRA-val és orosz arisztokratákkal; összecsapnak Campbell főfelügyelővel, akit Észak-Írországból hozatnak át a Pengesapkások felszámolására; gyártulajdonosok lesznek, és szembekerülnek Jessie Edennel, a rendkívül tehetséges szakszervezeti vezérrel; túlélik a bosszúhadjáratot, amelyet egy Luca Changretta nevű New York-i maffiózó indít ellenük.

A Birmingham bandája az első perctől hatalmas rajongótáborra tett szert az Egyesült Királyságban. A következő három évad pedig őrült divatba hozott mindent, aminek köze volt Birmingham bandájához: lett pengesapkás öltözködési stílus, koktél, kocsma és városnéző túra. Mára már világszenzációvá nőtte ki magát, híres rajongókkal büszkélkedhet. Elhalmozták díjakkal: elnyerte többek között 2015-ben és 2018-ban a legjobb sorozatnak járó BAFTA-díjat. Hasonlóan kedvező volt a kritikai visszhang, olyannyira, hogy egyesek Birminghami (Brummie) Boardwalk-nak nevezték, a nagy sikernek örvendő amerikai Boardwalk Empire-rel vetve össze, mert ahhoz hasonlóan látványos, és ugyancsak az 1920-as évek létező alakjait dramatizálja.[3]

Ez a párhuzam jelentősen megnövelte az érdeklődést a valós szereplők iránt; a Birmingham bandája embereket, eseményeket, helyeket emelt ki a történelem félhomályából. Mert csakugyan volt egy Billy Kimber, egy Darby Sabini és egy Alfie Solomon, és 1921-ben egy igazi bandaháború. Birminghamben valóban lakott egy Changretta nevű olasz család. A szakszervezeti mozgalomnak is volt egy Jessie Eden nevű vezetője. Voltak illegális fogadóirodák az 1920-as évek Birminghamjének szegényebb részeiben. A birminghami rendőrségnek volt egy főnöke, akit Észak-Írországból rendeltek át. És igazi pengesapkások is éltek Birminghamben. Csakhogy az ő fénykoruk nem az első világháborút követő évekre esett, hanem az azt megelőzőekre. Továbbá ezek a pengesapkások nem voltak sem sármosak, sem hatalmasak: külvárosi csavargók voltak. Akadtak köztük kisstílű bűnözők, de a többségnek volt valamilyen munkája, és egyik se tartozott olyan bandához, amely lehetővé tette volna a nagyvonalú megélhetési bűnözést.

Abban az időben, amikor Birminghamet úgy jellemezték, mint „a világ legjobban irányított városa” – legalábbis 1890-ben Julian Ralph amerikai újságíró így írt róla –, a város az utcai bandáiról is hírhedt volt, és Anglia egyik legrosszabb hírű helyének számított.[4] A polgárairól gondoskodó, tevékeny elöljáróság látszata mögött a szegényebb környékek szorgalmas és tisztességes lakosságának, emberek ezreinek az életét keserítették meg a brutális utcai bandák.

Amik nem csak úgy a semmiből termettek ott. Az 1850-es évek végén alakultak, amikor Birmingham új rendőrsége a középosztály nyomására lecsapott a szegénynegyedek ifjúságának durva sporteseményeire és szabadtéri szerencsejátékaira. A városi nehézfiúk szembeszegültek a rendőrséggel, és ekkor verődtek össze az 1872-től kezdve csak bunyós bandákként emlegetett csoportokba. Ám a bunyósok nemcsak a rendőröknek mentek neki; ütötték egymást is, és kegyetlenül bántalmaztak mindenkit, akire megorroltak, mindegy, hogy férfi volt-e vagy asszony, öreg vagy fiatal. Hasonló bandákról tudunk Manchesterben, Salfordban, Liverpoolban és Londonban is, és bár mindenütt voltak erőszakos férfiak, az utcai bandák csak ezekben a városokban és Birminghamben terrorizálták a lakosságot.

1890-től kezdve emlegették pengesapkásként is a város bunyósait, és ez a név hamarosan ráragadt az összes kötözködő nehézfiúra, függetlenül attól, hogy az illető bandatag volt-e vagy sem. A birminghami néphagyomány szerint arról kapták a nevüket, hogy borotvapengéket varrtak a sapkájuk ellenzőjébe, és verekedés közben végigrántották az ellenfél homlokán, akit a kibuggyanó vér átmenetileg elvakított. A rettegett név nemcsak Birminghamben, de Britannia-szerte hírhedtté tette őket; Birminghamben máig élnek családok, amelyek még számon tartanak egy pengesapkás őst. Közéjük tartozik az enyém is, mert dédapám, Edward Derrick, pengesapkás és harmadgenerációs bűnöző volt. Apai nagyapja visszaeső bűnöző volt, akit egyszer deportálással büntettek lopásért, a nagyanyja elítélt tolvaj.[5] Derrick apját pénzbírságra ítélték, mert tettleg bántalmazott egy rendőrt, miután összeveszett a feleségével, és egy piszkavassal hatalmas ütést mért a falra.[6]

Hasonlóan erőszakos ember volt John Derrick, Edward bátyja, egy bunyós banda vezére. 1891-ben a húszéves John Derrick ellen vádat emeltek, mivel tettleg bántalmazott egy rendőrt, aki őrizetbe vett egy személyt a sparkbrooki Thomas Streeten (a későbbi Highgate Roadon). John, más garázdák társaságában, egy téglát vágott a rendőrhöz. A tárgyaláson megállapították, hogy benne volt a körzet szinte minden verekedésében. Hat hét elzárásra és kényszermunkára ítélték.[7]

Ebben az időben dédapám, Edward Derrick tizenegy éves volt, és a Pen Street-i ipari iskolába járt. Ide azokat a tizennégy évesnél fiatalabb fiúkat adták be, akik olyasféle bűncselekményeket követtek el, mint például a koldulás, vagy akikkel nem bírtak a szüleik, azt remélve, hogy a hátrányos helyzetű gyermeket ez majd megmenti a környezetüktől.[8] Dédapám szertefoszlatott minden effajta reményt. Habár nincs rá bizonyíték, hogy valamelyik bunyós bandához tartozott volna, kisstílű, agresszív tolvaj volt ő is, mint a bátyja és a többi pengesapkás.

1893-ban elítélték csavargásért; 1894 októberében hét napot húzott le börtönben, mert ellopott öt kenyeret. Alig pár hétre rá az akkor már tizenhat éves Derricket négy hónap kényszermunkára ítélték betörésért. 1897-ben öt hónapra leültették, és két évre rendőri felügyelet alá helyezték biciklilopásért. Szinte ki se került még a börtönből, amikor ismét megbüntették káromkodásért, majd nem sokkal később ismét lecsukták, mert betört egy könyvelői irodába. Feljegyezték róla, hogy 161 cm magas volt, egyik alkarján kék anyajeggyel, másik alkarján sellőt ábrázoló tetoválással.

Derrick, aki most már visszaeső bűnözőnek számított, 1899-ben megtámadott egy rendőrt – a pengesapkások főleg a rendőrök hergeléséről voltak híresek. Egy évvel később letartóztatták részegségért. 1901 októberében Fredrick Pitt álnéven három évre leültették testi sértésért. Végül 1906 októberében három hónap kényszermunkára ítélték, mert ellopott egy kerekes kosarat – egy olyan háromkerekű szerkezetet, amilyet a házalók és más vándorkereskedők használtak az áruszállításhoz.[9] Bill Chinn dédnagybátyám emlékezett, hogy tizennégy évesen látta Derricket, meg a fivérét, Fredet és a lopott háromkerekűt, amint elemelnek „egy tábla szalonnát a Payne-től a Ladypool Roadon, a Colville Road sarkán”.

– Én akkor éppen a Birmingham Mailt árultam ottan – magyarázta a bácsi. – Láttam, hogy Fred Derrick megfogja a hosszú rudat, amelyikre kiakasztották a szalonnát a bolt előtt. Lekapott róla egyet, bedobták ebbe a kocsiba, és elszeleltek a Colville Roadon.[10]

Utána Derrick eladta a kerekes kosarat nyolc shillingért (vagyis 40 pennyért), azon a címen, hogy szüksége van a pénzre, mert végrehajtók vannak a házában. De nem erre a célra használta a pénzt, mert bevallotta a bíróság előtt, hogy az egészet elsörözte.[11]

Egy évvel később Derrick házasságot kötött dédanyámmal, Ada Weldonnal a sparkbrooki Krisztus-templomban. Kőművesnek adta ki magát, noha korábban azt mondta, hogy szabó, később pedig azt állította, hogy ócskavas-kereskedő és rongyszedő. A házasság nem tette jobb emberré. Miközben anyagot gyűjtöttem a doktori disszertációmhoz az 1980-as évek elején, beszéltem Lil Neaddel (lánykori nevén Lil Prestonnal), akinek a családja egy udvarban lakott a sparkbrooki Studley Streeten Derrickékkel, és lányukkal, Maisyvel, a nagyanyámmal. Lil úgy emlékezett, hogy Derrick brutális ember volt, aki – ha berúgott – gyakran szétverte a lakását. Részeg dührohamai elől feleségének és lányának vagy a közös mosókonyhába, vagy Lil nagyanyjához, Carey anyóhoz kellett menekülniük. Carey anyónak, akit mindenki szeretett a Studley Streeten, sok jó erős fia volt, így Derrick nem merte követni bántalmazott feleségét a házába.[12]

Családunk legendáriumában szerepel egy olyan történet, hogy dédanyám elvált Derricktől, miután az elhagyta. Én ebben mindig kételkedtem, mert a válás sokba került, egy munkás nem engedhette meg magának. Tévedtem. Miután évekig szenvedett a férje kegyetlenségétől, dédanyám 1922-ben valóban elvált Derricktől „szegénységre” hivatkozva, ami a Legfelsőbb Bíróság döntése értelmében mentesítette a perköltségek alól. A házassági bontóítélet megerősíti, hogy 1913 nyarától kezdve Derrick nem gondoskodott a felesége és lánya ruházásáról és élelmezéséről. Ada fizetéséből tengődtek, aki egy rézműben dolgozott, mint présgépkezelő. 1915 áprilisában Derrick nekitámadt a feleségének a lakásában a Studley Street 25 alatt, és azzal fenyegette, hogy megöli.

Hat hónappal később Derrick ököllel verte a feleségét, súlyos testi sértést okozva. A dokumentum hangsúlyozza, hogy „gyakran ivott, trágár, sértő szavakat használt” Adával szemben, sűrűn összetörte a bútorokat, és két lakásukat is tönkretette. Szerencsére 1916 januárjában elhagyta a feleségét meg a lányát, és Coventrybe költözött.[13]

Derrick nyolcvanöt évet élt, és 1964-ben, Nuneatonban hunyt el. Ami a feleségét, Adát illeti, állítólag később azt mondta, hogy egy különb férfiért hagyta el Derricket.[14] Szomorú módon csak harminckilenc éves volt, amikor 1925-ben meghalt gyomorrákban.

Fiatal éveimben hallottam Derrickékről, de felnőtt koromig nem sokat tudtam róluk, holott viselem a bélyegüket. Apai nagyapám, Richard Chinn magas volt, világos bőrű, kék szemű. Én alacsony vagyok, sötét hajú, barna szemű és sárgás bőrű. Épp ilyen volt anyai dédapám Edward Derrick, az én pengesapkás ősöm, az az ember, aki iránt semmit se érzek a megvetésen kívül. Brutális volt, tolvaj semmirekellő, agresszív gazember, szóval jellegzetes példánya a pengesapkásoknak, akik dramatizált változataiktól eltérően nem öltözködtek divatosan, nem volt egy bizonyos varázsuk, sem egyfajta becsületkódexük, és egyáltalán nem tisztelte őket a birminghami munkásság, akiknek hatalmas kő esett le a szívéről, mikor a pengesapkások uralma véget ért.

1914-es eltűnésük főleg a fokozott rendőri jelenlétnek köszönhető, amelyet Charles Haughton Rafter rendőrfőnök vezetett be. Az ő érdemének tekintik a város szemétdombjainak eltakarítását.[15] De bár az igazi pengesapkásokat kiiktatták, néhányuk megalapította a félelmetes és brutális birminghami gengszterbandát az igazi Billy Kimber vezetésével. 1920-ban véres háborút folytattak a londoni bandák szövetségével – amelyet az igazi Alfie Solomon bevonásával az igazi Darby Sabini irányított – a védelmi pénzek, és a dél-angliai lóversenyeken dívó zsebtolvajlás hasznának monopóliumáért. Ám annak a háborúnak az „ütközeteire” nem Közép-Angliában vagy Birminghamben került sor, ami mostanra levetkőzte erőszakos hírét.

Ami a többi pengesapkást illeti, voltak, akik bevonultak katonának az első világháborúban, ahonnan megváltozva tértek haza, és onnantól valamivel jobban tisztelték a törvényt. Mikor az utolsó is eltűnt, a pengesapkások a helyi szájhagyományban éltek tovább. Egyes öregek csak a nevüket használták a gyerekek ijesztgetésére, úgy, ahogy a zsákos embert szokták, míg mások szörnyű meséket mondtak a rettenetes pengesapkásokról, akik borotvát varrtak a sapkájukba. A mese szerint ezzel a fegyverrel vágták fel az ellenfelük homlokát, akiket harcképtelenné tett a szemükbe csorgó vér, és olyankor jól el lehetett tángálni őket.

Lassanként még ez a legenda is elhalványodott, ahogy a pengesapkások ismerőseinek gyermekei és unokái sorra távoztak az élők sorából, egészen addig halványodott, amíg új életre nem keltette őket a modern és szélesebb közönség számára a Birmingham bandája lélegzetelállító drámája. Az igazi pengesapkások némileg különböztek azoktól, akiket a tévében láthatunk, mert az életben visszataszító, aljas és ronda alakok voltak, de egészében a hitványságuk ellenére is főszerep jutott nekik a kései viktoriánus és Edward-korabeli Birminghamben. Bár a városról szóló tanulmányok csak futólag, vagy egyáltalán nem említik őket, a pengesapkások és a bunyósok az emberek százainak az életén hagyták rajta a bélyegüket egy emberöltőnél is hosszabb ideig, beszennyezve Birmingham nevét. Ilyen értelemben a tevékenységük ugyanolyan elválaszthatatlan a várostól, mint a vezető politikusoké és a nagyiparosoké. Ebben áll a pengesapkások igaz története.

Első fejezet

A PENGESAPKÁSOK ELŐDEI:
A BUNYÓS BANDÁK

Komor és ijesztő képet festett az 1919-es Birminghamről a BBC News 2013. szeptember 12-én, amikor „Birmingham igazi pengesapkásai” főcímmel a Birmingham bandája első epizódját reklámozta. Úgy festette le „a nyomornegyedek mocskos utcáit”, mint ahol késsel, borotvával és kalapáccsal fölfegyverzett fiatalok több száz fős bandái uralkodtak. Egymást érték a gyilkosságok, minden napra jutott „betörés, lopás és rendbontás, az ifjú gengszterek véres marka az egész várost fojtogatta”. A rendőrség legjobb tudása szerint próbált harcolni a nappali rémálom ellen, ám a bandák sokszoros túlerőben voltak. Az erőszak, magyarázta a kommentátor, az 1870-es években szabadult el, amikor fiatalok százai vívtak „órákig tartó, sokszor gyilkos csatákat” a Small Heathhez és a Cheapside-hoz hasonló térségek „uralmáért”. A korai bandák között a leghíresebb és a legkíméletlenebb volt a Bunyósoké, amelyet hívtak Cheapside-i Bunyós Bandának is. Harminc évig uralkodtak a városon, fegyverük a zsarolás és az erőszak volt. Sok vetélytársuk akadt, de egy se volt olyan félelmetes az elmúlt században, mint a Pengesapkások, akiknek piperkőc eleganciájához csak az agresszivitásuk volt mérhető. Vérfagyasztó csúfnevüket onnan kapták, hogy „borotvapengéket varrtak be a sapkájuk ellenzőjébe, és azzal vakították meg áldozataikat”.[16]

Mi sem állhat távolabb a valóságtól. Az 1919-es Birminghamet nem terrorizálta a bandaháború. Nem érték egymást a gyilkosságok. Nem voltak zavargások. És nem voltak pengesapkás vakítók. A kortársak azon mérték a bűnözők vadságát, hogy melyik mer visszaütni a rendőrnek. Hatósági személy elleni erőszakért 134 embert ítéltek el 1919-ben; ugyanabban az évben 1341 rendőr jutott kb. 900 000 birminghami lakosra. Vessük ezt össze az 1899-es évvel, amikor 557 ítélet született hasonló ügyben, a rendőrség 685 tagot számlált, és a város lakossága épp hogy meghaladta a félmilliót.[17] Szembeszökő a csökkenés. 1919-re épp hogy annyira visszaesett az erőszakos bűnelkövetés, hogy a birminghami rendőrfőnök említést sem tesz róla éves jelentésében, holott ír az utcai fogadásokról, az öngyilkosságokról, az autóbalesetek növekvő számáról, és a fiatalkorú bűnözés csökkenéséről, különösen a súlyos bűncselekmények terén.[18]

Bár a jelentés erre nem tér ki, összesen tizenöt gyilkosságot és emberölést követtek el az 1918–1920 közötti három év alatt, ami évente átlagosan hat esetet jelent. Noha 1919-ben alkalmazták a csoportosulás elleni törvényt Glasgow-ban és Birkenheadben, Közép-Angliában, például Coventryben, Biltonban és Wolverhamptonban pedig zavargások is voltak, Birmingham nem szerepel az említett városok között.[19] Annak ellenére sem, hogy az első világháborút követően elég nagy zűrzavart és felfordulást okoztak Angliában a dühös katonák, a tömeges sztrájkok, az ír függetlenségi háború, és a rasszista támadások Cardiffban, Hullban és más kikötőkben.[20]

Birminghamben is voltak bandaháborúk, zendülések és gyilkosságok, de az első világháború előtt, és nem utána. Sőt, a világháború előtti város hosszú és tartós rossz hírnek örvendett. 1901-ben a Birmingham Mail arról panaszkodik A huliganizmus újjászületése szalagcím alatt, hogy a város:

…hamarosan elnyeri a királyság egyik legveszélyesebb helyének rangját! Mondták már ezt városunkra korábban, de mivel valami hízelgő tollnok kitüntetett bennünket a világ legjobban kormányzott városának címével, vagy megjavultunk, vagy elmulasztottuk beismerni hibáinkat. Az kétségtelen, hogy a mai Birminghamben a garázdaság nem krónikus, hanem endemikus. Alkalmanként tör ki meghatározott körzetekben, mint a himlő és a skarlát.[21]

A BUNYÓS BANDÁK

Birmingham a bunyós bandáknak köszönhette rossz, erőszakos hírét. Eredetileg azt nevezték bunyósnak, aki jó nagyokat tudott ütni. Kezdetben, az 1820-as években csak a bokszolók használták, de a kifejezés hamarosan átlépte a ring korlátait.[22] Egy emberöltővel később már félelmetes képek tapadtak az elnevezéshez, a sikátorban ólálkodó bűnözőké, akik 1872 áprilisában hívták fel magukra először a figyelmet.

Ekkor jelentették, hogy a cheapside-i lakosok megrökönyödésére, baljós megjelenésű alakok mintegy 400 fős csapata verődött össze április 7-e vasárnapján. Közölték magukról, hogy ők a „Bunyós Banda”, nagy felfordulást csináltak, betörtek számos ablakot, majd elvonultak a Hill Streetre, ahol „téglákkal és kövekkel betörték a nyitva tartó szatócsboltok és cukrászdák ablakát”. A boltosok kénytelenek voltak föltenni a fatáblákat, hogy védjék az üzletüket; közben egyiküket eltalálta egy tégla, ezért kórházba kellett vinni. A garázdák egy darabig zaklatták a járókelőket, akiket feltartóztattak és sértegettek. Egy kisebb rendőri osztag közeledésére aztán menekülőre fogták. Ahogy rohantak visszafelé Cheapside-ba, egy másik osztag szétkergette őket.[23]

Ebben az erőszakos kitörésben tetőzött a halmozódó feszültség, amelynek heteiben a rendőrség „számos panaszt” kapott a népes fiúbandákra az ablaktörések miatt Cheapside-ban és környékén, meg a Barford Streeten, közel a Bull Ringhez.[24] A rendzavarás a bunyósok bemutatkozása után is folytatódott. Három nappal később, április 10-e szerdáján 70-80, botokkal és nagy kövekkel fölfegyverkezett suhanc verődött össze a Northwood Streeten és a Constitution Hillen. Megdobáltak egy rendőrt, aztán berohantak a Cox utcába. Kettejüket letartóztatták. John Gibbon tizenhárom éves gépkezelő volt, aki a Water Streeten lakott, a csetepaté közelében. Michael Lowry, a tizennégy éves ráspolyozó munkás, tőle nem messze lakott a Hospital Streeten. Mindkettőt tizennégy nap elzárásra ítélték. Azok, akiket a vasárnapi zavargás miatt letartóztattak, ugyancsak fiatal tizenévesek voltak.

Többek között Melson rendőrbíró hallgatta ki őket, aki maga is megszenvedte a vasárnapot, mert néhány bunyós épp az ő háza előtt találkozott. Melson kiment hozzájuk, és piszkavassal eltángálta az egyiket. A fia üldözőbe vette a bandát, és nyakon csípte a vezért, ám a többiek nekiestek, így véresen, megvágott szájjal és füllel tért haza. Melson kijelentette, hogy „ez a kődobáló vandalizmus kezd tűrhetetlen lenni, már az utcákon járni is közveszélyes”, és azt mondta, hogy ha egy bandatagot állítanak elé, az „ne számítson elnézésre”, függetlenül attól, hogy dobált-e kővel, vagy sem.[25]

A bandák a dorgálás ellenére sem hagytak fel a rendzavarással. 1872 júniusának egyik péntek estéjén Bordesleyben a Great Barr Street és a Watery Lane sarkán húsz-egynéhány siheder kövekkel hajigálta a járókelőket, miközben azt ordították: „Mi vagyunk a bunyós banda!”[26] Kőből nem volt hiány. Sok mellékutca járdáit úgynevezett „veseköveccsel” rakták ki, akkora kövekkel, mint egy-egy nagyobb krumpli. Ezek nagyon kemények voltak, ám roppant kellemetlen volt rajtuk járni, és mivel nem illeszkedtek, simán föl lehetett szedni őket.

A csapatos kődobálás nem birminghami jellegzetesség volt, mivel a kő ingyen és könnyen megszerezhető fegyver, ám a kései 1860-as évektől kezdve az egész városban elharapózó rendbontássá fajult. Fiatalok riasztó csapatai lófráltak az utcákon törve-zúzva, megtámadva idegen bandatagokat, ártalmatlan kívülállókat és rendőröket.[27] 1871 májusában felmerült egy lehetséges magyarázat az eszkalációra a rendőri tevékenységet ellenőrző Felügyeleti Bizottság ülésén. Minden hétfő reggel nagy számban állították a rendőrbírák elé a suhancokat, akik kővel dobáltak és szerencsejátékokat űztek vasárnap. Lewis tanácsnok szerint a rendzavarás egyik oka, hogy nincs megfelelő hely a kikapcsolódáshoz. A gyárakról szóló törvény miatt „a kölykök nem dolgozhatnak este hat után, és mivel nincs helyük, ahol szórakozzanak, kicsődülnek az utcára, és elkezdenek dobálózni, vagy kiütőst játszanak” (ez a hoki egyik változata, amelyet kisméretű labdával és – a munkásfiatalok esetében – botokkal játszanak).[28]

Ebben a vélekedésben volt valami igazság. Birmingham semmiféle helyet sem kínált a kikapcsolódásra. Egyetlen köztere a Calthorpe Park volt Edgbastonban, a város délnyugati peremén, ott pedig a középosztály lakott. A Calthorpe ugyanolyan messze volt a sűrűn lakott városközponttól, mint az Adderley Park keleten, Saltleyben, Birmingham határán kívül.

HŰSÉG AZ UTCÁHOZ

Ám a korai 1870-es évek Birminghamében nem a semmiből pattantak elő az utcai bandák, és más oka is volt az erőszak elharapózásának azon kívül, hogy nem volt hely a kikapcsolódásra. Ezek az okok az 1840-es évekig nyúltak vissza: köztük van az ellenséges érzület az újonnan alakult rendőrség iránt, amely korlátozni akarta a viselkedést a nyilvánosság előtt, és – a szegényebb városrészekben – a hűség az utcához. Az utca volt a szegények szalonja és játszótere, amelynek népét a rokoni kapcsolatok, a közös élet és a közös tapasztalatok kötötték össze. Abban az országban, amely olyan sokat megtagadott a szegényektől, legalább az utca az övék volt.

Jerry White tanulmánya a Campbell Bunkról, Észak-London legkeményebb utcájáról, noha a világháborúk közti éveken alapul, bepillantást enged az „utcai összetartás” jellegzetesen tizenkilencedik századi érzésébe. White megértette, hogy a „Bunkban” maga az utca volt a legfontosabb közösségi élmény, „népi kultúrájával, szomszédi kapcsolataival és önazonosságával egy többé-kevésbé ellenséges világgal szemben”. Ez az élmény nyilvánult meg a gondolatokban, a közös értékekben, nézetekben és a tevékenységekben.[29]

A szegény családok egyek voltak az utcával. Onnan jöttek, az övék volt, és ők is az utcáé voltak. A szegénynegyedek utcái szinte élőlénynek számítottak, mert megtestesítették azokat a tulajdonságokat, amelyekre az ínséges körülmények között élők büszkék voltak: a keménységet, a harciasságot, és a jellemet, amely nyers volt, ugrásra kész, főleg pedig szókimondó és gyakorlatias. Az avatatlanok nem is választották külön az utcát a lakóitól: osztatlan egységnek látták, amelytől fél a kívülálló. Vagyis nem a Garrison Lane népe volt vagány, hanem inkább maga a Garrison Lane. Ezt a hűséget az utcához fokozta a belterjesség és a matrilokalitás. Más szavakkal, a szegények inkább az utcájukból választottak házastársat, és a feleség szívesebben maradt az anyja közelében. Ezek a jelenségek annyira megerősítették a rokoni kapcsolatokat, hogy a birminghami Bordesley kerületben az a mondás járta: „Ha megrúgsz valakit a St. Andrews Roadon, mind lesántulnak!”

Az összetartozás az utcával sok fiatalemberben szította a büszkeséget, melynek vakmerőségük és férfiasságuk, és ezeken keresztül az utcájuk vagánysága volt a tárgya. Ebből alakulhattak ki – és ki is alakultak – verekedések más „kemény” utcákkal, mint azt Dyke Wilkinson érdekes emlékiratai bizonyítják. Az 1835 körül született Dyke kilencéves korától Hockleyben, az apja Kutya és Fácán névre keresztelt, Kenyon Street-i fogadójában lakott, amelyre így emlékszik 1912-ben:

Egyetlen játszóterem volt: az utca. A csapatunkkal számtalanszor játszottam „brit bulldogot”, „adjkirályt”, meg más hasonlóan durva fogócskákat az utca közepén a Constitution Hill és a Livery Street sarkán, ugyanazon a helyen, ami most teli van villamosokkal, fiákerekkel meg mindenféle járművekkel, és emberek tucatjai bámultak minket, még a rendőr is! Ezeket a viszonylag ártatlan játékokat gyakran színesítették utcai verekedések: az egyik fiúcsapat megrohanta a másik terület vagányait, aminek sokszor egészen súlyos következményei lettek. Nem is tudom, léteztek-e valaha olyan fenegyerekek, akik az akkori birminghami legényekhez lennének foghatók.[30]

Már jól benne járunk a huszadik században, amikor a kamasz fiúk hűsége az utcához még mindig meghatározó vonása a szegényebb munkásság életének. Donald Phillips nyolcéves koráig a Bull Ring egyik utcájában lakott, és így emlékszik a környékre, amelyet a tizenkilencedik század közepétől azonosítottak az utcai bandákkal:

Minden srácnak hatévestől a felnőttig (ami az 1920-as években nagyjából tizennégy évet jelentett) az utcai bandához kellett tartoznia. Az utcák háborúit csak az hiszi el, aki átélte. A szokás az volt, hogy egy utca összeállt, fölfegyverkezett botokkal, kövekkel, palackokkal, meg minden kézre eső dologgal, aztán rajtaütöttek az ellenséges területen. Ahogy elhangzott a riadó, a megtámadott utcán az összes kölyök kirohant az utcára, menet közben kapva fel bármit, amivel ütni lehetett. Láttam, hogyan használták fegyverként a ruhaszárító kötél karóját, omladékot, utcakövet, akármit.

Biztosan sok szülő és felnőtt elszörnyülködött a csaták dühén. A harcok mindig nagy kárt tettek emberben-vagyonban. Magam is viselek még néhány sebhelyet azokból a napokból: a szemöldökömet üvegcseréppel hasították ketté. Közvetlen közelből fejbe vágtak egy kővel – a daganat lelohadt a homlokomon, de ki tudja, nem lett-e más következménye! A harc általában akkor ért véget, amikor megjelent a rendőrség. Utána a kölykök persze a szüleiktől is megkapták a magukét, bár a csihipuhi gyakran torkollt a felnőttek verekedésébe, ha valamelyik szerencsétlen flótásnak komoly baja esett, mert olyankor a rokonok, férfiak és asszonyok, rohantak visszavágni.[31]

Dédnagybátyám, George Wood, kemény ember volt, aki a második világháborúban őrmesterként szolgált a Különleges Légi Szolgálat második zászlóaljánál. Az 1915-ben született George a Whitehouse Streeten nőtt fel, amely az 1880-as években hírhedt volt bunyós bandájáról. Tőle hallottam, hogy:

Más utcák kölykeivel harcoltunk. Avenue Road, Chester Street, Holland Road, Rocky Lane. Mi voltunk északon, a Whitehouse Streeten. Voltam én, Dougie Ayres, Jackie Hunt, Herbert Mortiboy, Bobby Steel, meg még egy csomóan. Az emberek nézték ahogy verekszünk. Ököllel. Tudva, hogy nem ártunk egymásnak. Aki seggre ült, kiesett. Rúgni nem lehetett. Az öklözés közben körbeálltak az emberek, a rendőrök csak akkor avatkoztak be, ha valaki megsérült.[32]

Sparkbrookban, a város túlsó végén Fred Franklinnak hasonló emlékei vannak: „A srácok botokkal, karókkal, hasonlókkal verekedtek. Egyik utca a másik ellen. Szabályos ütközeteink voltak.” Fred a Chesterton Roadon született. „A Studley Streetről karókkal, vasvillával jöttek. Studs, így hívták őket. Aztán csatáztak. Kétség nem fér hozzá, hogy a Studley Street-iek voltak az ászok”.[33] Apám Alfred „Buck” Chinn, az 1930-as években volt gyerek a Studley Streeten, és nem győzte hangsúlyozni, hogy az „milyen kemény hely volt, nagyon-nagyon kemény, és az embernek állandóan bizonyítania kellett, hogy mennyit ér.” Apa felidézte, mi történt, amikor ő még csak hét-nyolc éves volt, közvetlenül a második világháború előtt:

Volt egy nagy csata a Studley Street és a Queen Street között, én, mint kölyök, legalábbis nagyon nagynak láttam, és sose felejtem el azt a pacákot a Queen Streetről, aki egy nagy lakli volt hozzám, a kis kölyökhöz képest. Karókkal meg seprűnyéllel jöttek, a karó, az persze az a négyszögletes fajta volt, és volt egy nagy verekedés, a szeméttartályok fedelét is használták. Kellett történnie valaminek, ami kirobbantotta ezt a nagy csatát.[34]

Apa csupán egy ilyen csatára emlékezett, noha, ahogy idősebb lett, sűrűn keveredett ő is párharcba más fiatalokkal. „De ha mi verekedtünk, az rendes küzdelem volt, és mindig csak az öklünket használtuk.” Ez volt a tisztességes harc, amit mérvadónak tekintettek a két háború közti években, nagyon különbözött a bunyósok és a pengesapkások fegyveres hadakozásától. A munkásszármazású tizenévesek is kevésbé voltak ellenségesek a rendőrséggel szemben. Mi sem bizonyítja jobban, mint a rendőrök elleni tettlegességek számának látványos visszaesése 1915-1934 között, ami „a huliganizmus jelentős csökkenésére” utal. 1920-ban 204, míg 1934-ben mindössze 96 személyt ítéltek el hatóság elleni erőszakért az egymilliós lélekszámú városban.[35]

Syd Hetherington, aki 1919-ben születetett a nechells-i Holborn Hill egyik nyomorúságos sorházában, jól összefoglalta, hogyan mérséklődött sok munkásfiatal ellenséges érzülete a rendőrség iránt:

A legszegényebb közösségeknek sajátos erkölcsi szabályaik voltak. A hatalommal rendelkezőket, vagyis a kormányt vagy egy nagyvállalatot be lehetett csapni, de a magunkfajtát kifosztani vagy bántani, az az aljasságok aljassága volt. Ennél fogva a játszó gyerekeknél létezett egy íratlan törvény, miszerint ha kárt okoztál a szomszédodnak, azt jóvá kellett tenni. Ha betört egy ház ablaka, azt rögtön beüvegeztették a játékosok által összedobott pénzből, de ha az utcai lámpa üvege tört el, akkor csak abbahagyták a játékot annyi időre, amíg körülnéztek, hogy észrevette-e valaki – leginkább a helyi rendőr. A rendőrséget barátságos ellenségként kezeltük; az ő dolguk az volt, hogy megakadályozzák, hogy krikettezzünk vagy futballozzunk az utcán, a mienk pedig az, hogy ne hagyjuk elfogni magunkat. Ez önmagában majdnem olyan volt, mint egy játék, és a rendőr ott helyben igazságot szolgáltatott egy jó nagy nyaklevessel. Sokkal rosszabb volt, ha úgy döntött, hogy hazaviszi a rendbontót, mert bár a szülők általában szidták a rendőrt, hogy mit bíbelődik ilyen semmiséggel, de amint az kitette a lábát, rögtön eltángálták a vétkes gyereket, amiért a nyakukra hozta a rendőrséget.[36]

PÉNZDOBÁLÁS

Nagyon más világ volt a tizenkilencedik század második felében, amikor sok munkásfiatal ellenségnek tekintette a rendőröket, mert azok olyan törvényeket erőltettek rájuk, amelyek ellenkeztek a kortárs kultúrával, és amelyeket a középosztály nevében fogadtak el. A középosztály gyakran félelmetesnek látta az angol nagyipar Birminghamhez hasonlóan terjeszkedő, túlzsúfolt fellegvárait. Birmingham lakossága, amely 1841-ben majdnem 178.000 főt számlált, 1881-ben meghaladta a 400.000-et. Ebben az időszakban a népesség kb. 35%-a fiatalabb volt tizenöt évesnél, és 30%-a még nem töltötte be a harmincat. Sokuk a városközpontot övező munkásnegyedben lakott, amelynek gyűrűjéből a középosztály egyre gyakrabban menekült ki az Edgbastonhoz hasonló elővárosokba. Mivel a régi paternalista társadalom törvényeit és szabályait elsöpörte az iparosítás, a városiasodás és az osztályöntudat, ennek a fiatal lakosságnak a többsége lármás duhaj volt, akik kevésbé tisztelték a hatóságokat, szerették a durva sportokat és a tiltott szórakozásokat.

A középosztály felfogásának és aggodalmainak ad hangot a Birmingham Journal egyik olvasójának levele 1839 novemberében, pár nappal az előtt, hogy a városban működni kezdett a rendőrség. Az olvasó felháborodottan tiltakozott az ellen, hogy „neveletlen suhancok csoportjai verődnek össze a Szent Tamás-templom melletti üres telken (ráadásul vasárnap!), a környék lakosságának megbotránkozására.”[37] Zavaró volt számára egyebek között a fogadással egybekötött pénzdobálás, a bakugrás, a versenyfutás és a bigézés. Ez egy ősi játék, amelyet világszerte űztek. Kellett hozzá egy kb. 90 cm hosszú bot (a kámpa), meg egy kb. 12 cm széles, a két végén kihegyezett fadarab (a bige). A bigét a földre tették, majd felütötték. A felpattanó fadarabba ismét belecsaptak, hogy minél messzebbre szálljon.

A pénzdobálás országos problémának számított. Fiatalok és férfiak játszották csoportosan. Aprópénzzel kellett dobálni a földre húzott vonalat. Akinek a pénze a legközelebb volt a vonalhoz, az feldobhatta az érméket a levegőbe, és megtarthatta azokat, amelyek fejjel fölfelé estek vissza. Ha egy ilyen se volt, akkor a második legjobb eredményt elérő játékos dobhatta fel őket ismét. Ez így folytatódott, amíg az összes pénzt el nem nyerték.

Birminghamben a lakosság gyors növekedése miatt a régebbi városrészeket majdnem teljesen beépítették, míg a munkásnegyedekre jellemző sorházaknak nem volt kertje. Így a fiatalok kizárólag az utcasarkokon vagy az ugaron hagyott kis telkeken találkozhattak. Mivel hetente hat napot dolgoztak, főleg szombat késő délután vagy vasárnap jöttek össze, és ilyenkor a pénzdobálás volt a kedvenc időtöltésük.

A hatóságot hasztalanul sürgették, hogy tiltsa meg a fiatalok gyülekezését a Szent Tamás-templom mellett. Semmi sem történt. Ahogy Geoffrey Floy írta az első világháború előtti rendőrségről szóló tanulmányában, a testület 1839-ben lépett működésbe, és az első években a vezetőség nagy önmérsékletet tanúsított az utcai szórakozások tiltásában.[38] Ám azt követően a testület fokozatosan felbátorodott, és már beavatkozott az olyan „közháborításoknál”, mint amikor fiúk úszkáltak a csatornában, vagy a járdákon nem lehetett közlekedni a galambászok, a cipőtisztító fiúk és az utcai árusok miatt.[39] A rendőri jelenlét szigorodásával párhuzamosan komolyabban vették az utcai szerencsejátékok tilalmát. 1820 és 1849 között csak hatszor említették a pénzdobálást a helyi lapok, és mindössze egyszer volt szó a játékosok megbüntetéséről, ám az 1850-es évek végétől feltűnően szaporodtak a tudósítások az utcai fogadásokban részvevők letartóztatásáról.

A középosztály országszerte növekvő aggodalommal tekintett azokra a tevékenységekre, amelyek nem minősültek észszerű szórakozásnak, viszont tömegekben vonzották a vélhetőleg garázdaságra is hajlamos munkásfiatalokat, különösen egy olyan napon, amely az imádságnak volt szentelve. Birminghamben 1856 márciusában kongatták meg a vészharangot az utcai fogadások miatt, amikor is a nagytiszteletű G. S. Bull, a Szent Tamás-templom befolyásos lelkipásztora kijelentette a Lelkészek Társaságának éves gyűlésén, hogy a rendőrségnél nem szorgalmazzák a szerencsejáték leállítását.[40] Ez a helyzet hamarosan megváltozott. 1857. szeptember 27-én a Birmingham Journal bejelentette, hogy „Keresztes hadjárat indul az utcai szerencsejátékok ellen!”

Az újságíró elmagyarázta, hogy több esetet terjesztettek be a testület elé, és Mr. Kinnersley rendőrbíró megállapította, hogy a pénzdobálás „különösen vasárnapokon elharapódzott a nyilvános területeken, és nagy közfelháborodást okozott”. Ez szükségessé teszi, hogy példát statuáljanak a tetten ért vétkesekkel. 10 shilling pénzbüntetésre ítéltek egy rosszarcú személyt, akinek tettestársáról annak munkáltatói kedvező véleményt adtak[41], ezért ez az elkövető mindössze két shillinget tartozik fizetni. Ettől függetlenül őt is elmarasztalták, márpedig ezzel az eljárással az egyébként „tisztességes” munkásembereket is szembefordíthatták a rendőrséggel.

Valóban úgy tűnik, hogy az utcai szerencsejátékok elfojtására tett ismétlődő kísérletek jelentették a katalizátort az egyre dühösebb támadásokhoz a rendőrség ellen, és az utcai bandák megjelenéséhez, amelyekből kifejlődtek a bunyósok és a pengesapkások. 1853-ban a birminghami lapok csak egy olyan esetről számolnak be, amikor szerencsejátékosokat kellett letartóztatni, mert akadályozták a közlekedést az úton. Egy novemberi csütörtökön Palmer nyomozótiszt belebotlott 30-40 „tolvajba”, ahogyan leírták őket, akik pénzdobálást játszottak a Thomas Streeten, egy koldusszegény városrészben. Egy-két percig észrevétlenül figyelte őket, aztán elindult feléjük, „de úgy szétfutottak mintha egész osztag üldözné őket, nem pedig egy magányos detektív”. Palmernek sikerült elkapnia Joseph Ranfordot, „egy csaknem hat láb magas, erős testalkatú embert”[42]. Ám a nyomozót nem bántalmazták.

Viszont négy évvel később 1857 áprilisának végén, egy vasárnapon, amikor O’Hara közrendőr éppen „két pénzjátékos személyt” vitt volna be az őrsre, megpróbálták kiszabadítani őket. James Jennings a Well Lane-ről egy követ vágott a rendőrhöz, „súlyosan megsebesítette a fején”, és társait is buzdította, hogy kövessék a példáját. Bár a letartóztatott munkáltatója jó véleményt adott Jenningsről, a sérülés súlyossága és a járulékos költségek miatt 20 shilling megfizetésére ítélték, amelynek elmaradása esetén 21 nap elzárással kellett bűnhődnie.[43]

A következő évben, 1858. április 28-án a Birmingham Daily Post egyik főcíme nyíltan összekapcsolta az utcai szerencsejátékokat a rendőrség elleni inzultusokkal. Amikor két rendőr megpróbált letartóztatni néhány játékost, ismét a Thomas Streeten, „a körülbelül harminc-negyven személyből álló banda olyan sűrű kőzáport zúdított rájuk, mint a jégeső.” Az egyik rendőr olyan súlyos sérüléseket szenvedett, hogy bekötözött fejjel jelent meg a bíróságon. Három embert pénzbírságra ítéltek. A cikk írója megjegyzi, hogy szinte naponta előfordul, hogy tiltott szerencsejátékot játszottak nyilvánosan, és hogy a rendőröket megdobálták kővel.[44]

Fokozott erővel folytatódott „a rendőrség keresztes hadjárata” az utcai szerencsejáték ellen. 1860-ban közölték, hogy egyetlen nap alatt mintegy tizenhat fiatalembert állítottak a rendőrbírák elé „több értelemben is rendkívül kártékony gonosztett” vádjával.[45] Ennek ellenére az 1860-as évek helyi újságjainak érkező levelek továbbra is panaszkodtak a rendőrség lanyhaságára. Az egyik ilyen levelet H. H. Horton tiszteletes írta. 1861-ben annyira felháborította a legszégyenletesebb ünneprontás a Dartmouth Street végén található üres telken, hogy haladéktalanul elment a Duke Street-i őrsre, és rendőri fellépést követelt. Habár biztosították, hogy a problémát orvosolni fogják, az orvoslás elmaradt, és a tiszteletes kijelentette, hogy nem hisz többé a rendőrségnek, mert a saját szemével látta, hogy a pénzdobálás folytatódik, és felelősségre is vonta az utcai közegeket a tétlenségükért.[46]

Amilyen erőszakos volt időnként a játékosok reagálása, nem is csoda, ha egyes rendőrök viszolyogtak fellépni a pénzdobálás ellen. Floy hangsúlyozza, hogy az utcai rendzavarások legviharosabb időszaka 1867 és 1880 közé esik. Ebben az időszakban a rendőrség, talán érthetően, vonakodott reagálni a forrongásokra, mert a letartóztatásoknál megtámadták őket.