Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A BETEG VÁROS

MEGÉRKEZÉS

VILLAMOSOK

VAJON LESZ-E AUTOTAXI?

SÖTÉT VAN

A FÁCÁN

INTERMEZZO

HÁZ, HÁZBÉR, HÁZMESTER

HEPEHUPA

ERDŐK, MEZŐK, ZÖLD LIGETEK

BUDAPEST, FÜRDŐVÁROS

AEROLIT

A VÁROS VÉGE

MEDDIG VÁROS A VÁROS?

AZ IDEGEN

VÉGSZÓ

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Gábor Andor

PESTI SIRÁMOK
KÖNYV A BETEG VÁROSRÓL

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-031-9 EPUB
ISBN 978-963-678-032-6 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

első kiadás: 1912.
Az elektronikus változat az 1912. évi
kiadás alapján készült

a borító a budapesti Rákóczi útról 1917-ben készült
színezett levelezőlap részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A BETEG VÁROS

Ki a kezébe veszi e könyvet, gyér magyar olvasó, ne várjon benne kínos leleplezéseket és kiabálni akaró szenzációkat. Csak egyszerű és mindennapos tényekkel fog találkozni, amiket körülbelül mindenki tud, vagy amiknek legalább nyomasztó következményeit a maga bőrén megérzi mindenki. Ezeknek a tényeknek mindössze annyi lesz talán az érdemük, hogy így egybetömörítve, ilyen nagy számmal együtt, ilyen hangos kórussá nevelve még sehol másutt nem szerepeltek. Budapestet a legutóbbi időkig csak dicsérni volt szokás. Állandóan elájultunk a gyönyörtől, ha a városunkra néztünk. írók és újságírók úgy ültek a kávéházak köpőládái fölött, mint a Pythia a maga parazsas serpenyője előtt. Folyton révületben voltak és e város dicsőségét dadogták, nem vették észre, hogy közben az idők megváltoztak s a menetjegyiroda nemcsak köpőládák köré ad ki körutazási jegyeket, hanem messzebb világtájakra is. A közönség már irtózik Budapesttől s ők azt hitték, hogy a testek még most is a kéjtől lúdbőrzenek. Én viszont abból fogok kiindulni, hogy magam és velem együtt még félmillió felnőtt magyar jól, olcsón s kellemesen akarunk élni Budapesten, Magyarországnak nemcsak hivatalos fővárosában, hanem egyetlenegy nagy és valamirevaló városában, de nem élhetünk itt sem jól, sem olcsón, sem kellemesen, mert valami és valakik összesége, a senkik tömege, ennek a mi jó, olcsó és kellemes életünknek út ját szegi. Meg fogjuk nézni először, hogy mik ennek a fővárosi életnek a legkiáltóbb, kényelmetlenségei, azután azt is: hogyan lehetne a legkönnyebben és a legkevesebb fáradsággal elhárítani őket. Hogy ez a kitűztem cél megér-e egy egész könyvet? Meg, bizonyosan. Ha Párizs megért egy misét, Budapest is megéri azt a fáradságot, hogy egyszer, ha nem is rendszeresen, de összefoglalva elmondjuk mindazt a panaszunkat, ami már évtizedek óta fojtogatja a torkunkat, szorítja ökölbe a tenyerünket, borítja vérbe a szemünket, anélkül, hogy jönne valaki, aki segíteni tudna, vagy akarna a mi bajunkon. Néha úgy látszott már, hogy jött valaki. Aztán kiderült róla mihamarább, hogy legföljebb ismeri a bajokat, de nem segíthet, mert nincs meg benne az erő, ami egészen elhibázott dolgoknak a rendbehozásához okvetlenül szükséges. Már egynéhány ilyen ál-Messiást üdvözöltünk örömmel és ültettünk a nyakunkra; van köztük olyan is, aki Dávid házából származik, tehát megfelel a messiási kellékek e legfontosabbjának, de utóbb beláttuk, hogy Dávid háza kellemetlen ház, mert nagyon sok szegény és kielégítendő rokont tartalmaz, akik aztán megakadályozzák a messiási működést, a maguk pénzzel megfizethető személyét vetvén állandóan minden olyan intézkedés elé, amivel a Messiás valóban felfordítaná ezt a kis Duna parti világot. Folyton csalódtunk, úgyhogy ma, amikor ez a város mégis megmozdult, mert már teljességgel lehetetlen volt tespedtségében megmaradnia, ma olyannyira elmaradtunk, hogy egy egész generáció megfeszített munkája teheti csak jóvá azt a sok rosszat, amit a legelemibb óvatossággal és okossággal annak idején könnyű szerrel ki lehetett volna kerülni.

Így, ahogy ma van, - állapodjunk meg ebben, mert e nélkül egyetlen lépést sem tehetünk előre, - úgy ahogy ma van: Budapest nem világváros. Hiába van csaknem egymillió lakosa, hiába van óriási területe, százféle olyan intézménye, ami különben a világvárost jellemzi, Budapest nem világváros, legalább a szónak abban a szép és nagy értelmében nem az, ahogy Bécset, Berlint, Párizst, Londont világvárosoknak szoktuk nevezni. És tegyük félre a hiúságot: udvarias külföldiek akármit mondanak is a tiszteletükre rendezett, többnyire keleti ízű ünnepek után, nincs okunk büszkélkedni Budapestre. Ami nagyon szép és praktikus van benne s amit sehogy sem sikerült eddig elrontanunk: a fekvése (ezt nem kell magyarázni), nem a mi érdemünk, hanem azoké a települni akaró idegen elődeinké, akik ösztönüktől hajtva jónak találták egy hatalmas folyó mindkét partján, hegyek lábánál fölverni sátrukat, vagy megépíteni kunyhóikat. De ez régen volt, ehhez már kevés közünk van, csak annyi, hogy itt vannak, most már, városunktól körülvéve, a hegyek, amiket igyekszünk mind haszontalanabbakká, csúnyábbakká és kellemetlenebbekké tenni és a nagy víz, amelynek kihasználásától gondosan óvakodunk. És amióta meg kellett volna teremteni - muszájból, az összesereglett lakosság nagy száma miatt - a világvárosi Budapestet, körülbelül egy negyedszázad óta: csupa ferde és rossz dolog történik, jó szándékkal és rosszhiszeműen, tudatosan vagy tudatlanság miatt, vegyest. Akiknek cselekedniük kellett volna a helyeset, nem cselekedtél; akiknek lázadozniuk kellett volna e miatt, hallgattak s most itt van előttünk az elhibázott Budapest, melynek egész teste csupa seb, csupa fájdalmas érzékenység, amely ott vérzik, ahol éppen hozzányúlunk. És benne élünk mi, rosszul, drágán és kényelmetlenül és ezt annál jobban átérezzük, minél jobban tudjuk, hogy másként is lehetne; megfordultunk más helyeken, ahol valóban másként is van, s mikor hazakerültünk, mindig még élesebben vágott belénk az a tudat, hogy egy rossz kezekben, rossz ösvényeken botorkáló nagyvárosnak vagyunk a szenvedő utcatölteléke. Ne méltóztassék ellene vetni, hogy ugyanez az érzésünk meglehetne egész országunkkal szemben is. Ne méltóztassék ezt ellene vetni, mert ez is igaz. Csakhogy egy egész ország ügyei annyira komplikáltak, - s különösen a mi országunké azok, - olyan nehezen mozdíthatók meg és az elintézésük olyan nagy időt venne igénybe, hogy be kell érnünk azzal, ha keserveinket Budapestre koncentráljuk. Itt mégis kisebb tömegekkel van dolgunk és nagyobb mennyiségű intelligenciával; itt aránylag csekélyebb időn belül is csinálhatnánk valamit, jót, hasznosat, okosat, tehát az ellenkezőjét annak, amit - kevés kivétellel - mind a mai napig csináltak.

Budapest az ország szíve? Régi és igazság nélkül való mondás. De ha meg is tartanók ezt a hamis metaforát, akkor is konstatálnunk kellene, hogy ez a szív nem egészséges, valamint, hogy az ország többi nagyvárosa, a tüdők, a máj és a vesék szintén nem egészségesek. Azonban, mondom, a kép hamis, Budapest nem szíve ennek az országnak, nem vérkeringési középpontja, inkább daganata, lázas kinövése, ahová nem szabályosan, hanem gyulladásos gyorsasággal és betegesen özönlik a vér. Földrajzi szituációjánál és az adminisztráció központosító törekvéseinél fogva Budapest volt az egyetlen hely, melyen a modern ipari élet lábát megvethette, gépeit megalapozhatta, kéményeit leáshatta. Idecsomósodott az ipari munkásság s idetódult mindaz a fél- vagy egész értelmesség, amely nem tudott megélni kint és lent az agrárország álmos és lassan termő szántói körül. Kialakult tehát a város, amelynek csak keletkezésében van köze a környezetéhez; utóbb elhagyta és most már attól egészen különbözőnek és idegennek látszik. A szén: amorf gyémánt, a gyémánt: kristályos szén. Meg nem tagadhatják egymást, de az egyiket mázsán, a másikat minuciózus mérlegeken mérik. S most értem oda, ahová elérni akartam: Budapest, egészen különválasztva megérdemli, hogy foglalkozzunk vele, tökéletessé tegyük, Budapesttel szemben fölmerülnek mindazok az európai szempontok, vágyak, kívánságok, amiket az országra nézve egyelőre mellőznünk kell. Itt nem szabad közönyösnek és érzéketlennek lenni, mert itt együtt van mindaz az anyag, amiből ki lehet gyúrni a tökéletest. Itt van a város, a millió ember együtt, itt a kultúrának bizonyos felhalmozott mennyisége, itt van még a nagy mozgató, a pénz is. Nincs ok rá, hogy ezt a sok kincset tovább is a sárban hagyjuk heverni.

Meg lehet és meg kell csinálni a világvárost, amelynek a váza megvan már, csak be kell tölteni ezt a vázat, helyenként nagystílű rajzzal, helyenként sok-sok apró részlettel. Ne tessék tehát lenézően mosolyogni, ha miközben elpanaszlom mindazt, ami nincs helyén, sokszor talán kicsinyes leszek. Nagy dolgokban a kicsinyesség mindig jogosult. Napóleon a wagrami csata után, mikor a bécsi békét megkötötte, tehát Európa történetéről rendelkezett, ezt írta haza belügyminiszterének:

- „Hallom, hogy a Saint-Denis és Saint-Martin külvárosokban három kút áll víz nélkül. A kerület lakói azt hiszik, hogy azoknak a hibájából van ez igy, akiknek a kerület dolgairól gondoskodniuk kellene. Jelentést kérek az ügyről."

Budapest nem Párizs. Nem kell tehát túlságosan napóleoni kaliberűnek lenni ahhoz, hogy a vezető ember, a helyi Napóleon, itt is tudja, ha valamelyik külvárosban harminchárom kút áll VÍZ nélkül. De nem tudja. Vagy egészen nagy és egyelőre fölösleges álmok végigálmodásával van elfoglalva, vagy azzal, hogy a város undorító törzsfőit próbálja rendben tartani, egymással és magával megbékíteni. A helyi Napóleon, akit most Bárczy Istvánnak hívnak, lehet valamit akaró és jó szándékú ember, de hogy a szándékai keresztülvitelére elég energia nincs benne, az bizonyos s igy a szándékaihoz nincs közöm. Lehet, hogy voltak tervei ezzel a várossal, de tény, hogy az ő uralkodása óta nem tudok belenézni egy napilapba anélkül, hogy a városi ügyekkel kapcsolatban Hűvös Iván nevét ne olvasnám. Mondjam-e, hogy egy városnak olyan közszereplői vannak, amilyeneket megérdemel? A város, melyben Hűvös Iván és Hűvös Ivánok hosszabb ideig a fórumon szaladgálhatnak a í nélkül, hogy a szatíra ostora pattogna állandóan a testükön, s anélkül, hogy komoly és kitűnő ellenzékük támadna, az a város buta és tehetségtelen. A város, melynek egyik vezetője mintha csupa láb volna, mert csupa hiúsági Achillesz-sarok, a másik vezetője pedig mintha vénasszony volna, mert csak kétségbeesni tud afelett, hogy milyen üzleteket kötnek a háta mögött vagy a szeme előtt, de úgy, hogy neki be kell hunynia a szemét, az a város előbb- utóbb csődbe kerül. Hogy Bárczy István becsületes ember-e, nem tudom, nem is kutatom. Hogy nem látszik annak, erről felvilágosíthatom. Ha nem volna becsületes, tragikus volna ránk nézve, akik annak tartottuk s nem volt semmi hasznunk belőle, ha becsületes volna, tragikus volna őrá nézve, mert az volt és nem volt haszna belőle. Azt mondják, hogy az utóbbi évek nagy szennyes ügyeinek megtárgyalásánál ő mindig a tisztességes álláspontot képviselte. Lehet. Mi idekint csak azt látjuk, hogy a tisztességes álláspont nem győzött és ő mégis polgármester maradt. A gázgyár dolga nem jól van elintézve, s Heltai Ferencet még ponderánsabb tényezővé tette; a városi villamos félig való megvásárlása kétségbeejtő, Hűvös Iván nélkül már lélekzeni sem lehet; az autotaxi körül, (amit azért említek ilyen nagyfontosságú ügyekkel egysorban, mert ezen a ponton rohadt ki legmegtapogathatóbban Budapest egész közlekedési politikája), az autotaxi körül hajmeresztő üzelmek történnek. És Bárczy István tovább is polgármester maradt. Legyek jóindulatú és gondoljam róla, hogy mégis remél, reméli, hogy e város valamikor, még az ő személye alatt, tisztességesen lesz vezethető? Vagy legyek rosszindulatú és gondoljam azt, hogy meg van elégedve mindazzal, ami történik? Egyik esetben szellemi, a másikban erkölcsi inferioritást tételeznék fel róla. A városra nézve mindegy. A várost nem érdekelheti, hogy a polgármestere esetleg nagyszerű ember, mert mögötte látja az ó-liberalizmusban megevesedett kerületi vezéreket, a várost az sem érdekelheti, hogy Vázsonyi Vilmos bizonyosan ritka talentum, mert az ivánok nyüzsgésétől és közvetlen híveinek csámcsogásától nem hallatszik a hangja.

Attól félek, hogy a városnak már minden mindegy s nem hiszem, hogy ez a könyv egy gyufaszálat el fogna mozdítani onnan, ahol most van, s ahol nem szabadna lennie.

MEGÉRKEZÉS

A pályaudvarral kezdődik a város. És a pályaudvar már kicsinyített magja a városnak, amely a legritkább esetben különb, mint a pályaudvarai. Aki sokat utazott Magyarországon, észrevehette, hogy a vasút nekünk még kissé idegen intézmény és az épületek, amiket a vasút mellé építettek, már keletkezésük idejében primitív és ostoba alkotmányok voltak. Meglepően ilyenek a vidéki városok állomásai, amik kivétel nélkül szűkek, rosszul beosztottak, s még csak nem is egységesek. Mert ha valami rossz hivatalos épület épül, akkor hajlandó az ember azt hinni, hogy előírás van rá, a hivatalos épületnek ilyennek kell lenni, másmilyen a legjobb akarattal sem lehet, de akkor ezek a rossz épületek legalább egyformák s egy rendes, de szűk tervezőagyról számolnak be. Vidéki városok állomásaiként azonban fantasztikus épületek szerepelnek, kuckók, kalyibák, szurdékok. És fölösleges bennük az egységet keresni, mikor még az állomási táblák felírásain sem egységes az ortográfia. Sőt a betűk típusa sem azonos. Hol milyen a címfestő, olyan a betű. Mindezt csak ott tudja meg az utas, ahol egyáltalában abba a kitűnő helyzetbe kerül, hogy az állomás nevét elolvashatja. De ez is ritkaság. Az állomási épületekre, magyar állomásokon, összesen három helyütt van felírva az állomás neve. Három, ez a maximum. Az épület homlokzatának a közepén áll a név s az állomás két végén. Ezenfelül közben sehol, még akkor sem, ha az állomási épület félkilométer hosszúságú volna. De a felírást csak ott lehet elolvasni, ahol az állomás személyzete nem növénykedvelő. Ahol az, ott a vadszőlő, a hajnalka, a lőne gyönyörűen befutja a táblát s a felírásból egy betű sem látszik. Vadszőlőért, hajnalkáért, Ionéért én lelkesedem, de csak a helyükön; az állomási épületen nem ezeket a kertészeti szépségeket keresem, hanem minden három méterre egy táblát s a táblán hatalmas és minden állomáson hajszálra azonos betűkkel az állomás nevét. S azonfelül az állomás minden lámpáján az üvegbe étetve ugyanazt; hogy a vonat bármelyik kocsijából kitekintve és egy kicsit körülnézegetve, rögtön megtudjam, hol vagyok tulajdonképen.

A vidék ilyen állomásai után, természetes, hogy nem lep meg senkit, ha Budapestre érkezik s a pályaudvarokat olyan állapotban találja, amilyenben évtizedek óta senyvednek. A magyar, ha külföldről hazaérkezik, városa miatt a pályaudvaron sápad először el. Nem kellett messze mennie, csak Bécsen túl. Mert Bécsben is rosszak a pályaudvarok, azért rosszak minálunk is, de persze fokozottabb mértékben, mert Bécsnek ilyen rossz, de a mieinknél még sokkal jobb pályaudvara hat darab is van, nekünk csak kettő. Ha valaki Bécsen túljárt és megfordult Nagynémetország ama kisebb városaiban, amiket mi, mint vidéki városokat nézünk le, ha látta a müncheni, frankfurti, kölni, lipcsei, drezdai pályaudvart, - és ilyet még húszat tudnék elsorolni, - akkor némi fogalma lehet róla, milyennek kellene lennie Budapesten a pályaudvaroknak. Igaz, régen építették őket, de a céljuknak már akkor sem feleltek meg, s azóta csupa favágó javított rajtuk. Hogy a megérkező közönségnek mire mindenre volna szüksége, arról azoknak az embereknek, akik Budapest állomásait sorba főnökösködték, ködös fogalmuk sem volt soha. Aki megérkezik, azt néhány perc alatt kivetik az utcára, hogy a fiákeresok nyalják fel piros vérét a kövezetről. Mosdani akart? Vagy talán fürödni is? Sőt szerette volna, ha egy borbély leveszi az arcáról az úti borostát? Gyerünk, gyerünk, arra itt nincs hely és ha van is, ne kérdezd, milyen. Gyerünk, gyerünk, ki az utcára, majd ott végeznek veled és az igényeiddel.

Pályaudvar Budapesten három van összesen. A Keleti, a Nyugati és a Déli. A Keleti arról nevezetes, hogy a szép vidéki embert itt gázolja el azonnal a villamos, mihelyt Pesten vagyokot sóhajtva kiszédül a pályaudvar elé s az utca másik oldalára óhajt menni az úgynevezett járdasziget felhasználásával. Ez a járdasziget arra való, hogy az áldozatnak legyen honnan a villamos alá lépnie. A guillotine-nak dobogója, az akasztófának zsámolya, a budapesti villamosnak ott, ahol halálos ítéleteit leggyakrabban hajtja végre, járdaszigete van. Mert egy töpörtyűvelejű kitalálta, hogy a villamossíneket az utcán egymás mellé kell tolni. Azért, hogy aki boldogan elugrott már az egyik irányba menő villamos alól, okvetlenül a másik irányból jövő elé zuhanjon, s ha még ott sem lelné halálát, akkor a boldog mosolyt, mellyel a második halál elől is ellebbent, egy autó fagyasztja a halottas-maszkjára.

Merjem-e azt mondani, hogy ilyen helyen alagútnak kell átvezetnie az utca másik oldalára? Nem, ilyen vakmerő nem lehetek. Merjem-e azt mondani, hogy az utast nem szabad a pályaudvar előtt táborozó, fuvar-váró egy- és kétfogatúak hangos torkába kergetni. Berlinben - de mért mondom, mikor ezt mindenki tudja? - egy rendőr egy réz-számot nyom a markodba. A szám annak a kocsinak a száma, amit - ezt