MIGUEL ÁNGEL MONTERO

A FÉRFI,
AKI FÉLT ÉLNI

7 NAP A FELÉBREDÉSIG
ÚTON A BOLDOGSÁG FELÉ

ÉDESVÍZ KIADÓ
BUDAPEST

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Miguel Ángel Montero / EL HOMBRE QUE TENÍA MIEDO A VIVIR

Hungarian edition published by arrangement with Suasive Consultants Private Limited

www.montsecortazar.com

Fordító

Fehér Zsuzsanna

Szerkesztő

Varga Virág

Olvasószerkesztő

Ligeti Szilvia

Copyright © Miguel Ángel Montero, 2018

Hungarian translation © Fehér Zsuzsanna, 2025

Hungarian edition © Édesvíz Kft., 2025

Cover design © Édesvíz Kft., 2025

Minden jog fenntartva.

A könyv – a kiadó írásos jóváhagyása nélkül – sem egészében, sem részleteiben nem sokszorosítható vagy közölhető, semmilyen formában és értelemben, elektronikus vagy mechanikus módon, beleértve a nyilvános előadást vagy tanfolyamot, a hangoskönyvet, bármilyen internetes közlést, a fénymásolást, a rögzítést vagy az információrögzítés bármely formáját.

ÉDESVÍZ KIADÓ, BUDAPEST

Felelős kiadó: Novák András igazgató

Műszaki vezető: Ortutay Judit

Borító: Goart Design Bt.

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-507-663-5

MOBI ISBN 978-963-507-664-2

Kedves Olvasó!

Az Édesvíz Kiadó célja megalakulása, 1989 óta, hogy útmutatást, támaszt, kihívást nyújtson azoknak, akik a tudatos önismeret és önfejlesztés egész életen át tartó útjára léptek. A Kiadó csapata azóta is minden nap azon dolgozik, hogy megtaláljuk és megjelentessük azokat a könyveket, amelyek céljai elérésében (vagy keresésében) leginkább segítik Önt.

Ahogy az élet minden területén, könyvkiadói hivatásunkban is a megújulás, az innováció az egyik legfontosabb szempont.

Elkötelezettek vagyunk a nyomtatott és az elektronikus könyvkiadásban egyaránt. Ezért használjuk ki az ebook kínálta lehetőségeket is: ezzel a XXI. századi technikával környezetkímélőbben és az Ön számára is olcsóbban tudjuk eljuttatni Önhöz azt, amit szeretne, mint a nyomtatott verzióval. Ráadásul a régi, boltokban talán már nem is kapható könyveinket digitálisan ismét megtalálhatja.

Az olvasás élménye és szeretete az Édesvíz Kiadó hitvallása: legyen az nyomtatott vagy elektronikus, megvásárolt vagy illegálisan letöltött. Lényeg, hogy az Üzenet, a Könyv eljusson Önhöz.

Ugyanakkor mire Ön ezeket a sorokat olvassa, addigra akár ezernél is több órányi munkánk és jelentős kiadásaink vannak a megjelentetésben.

Ezért hálásan megköszönjük, ha könyvünket illegális letöltés helyett megvásárolja, és ezzel hozzájárul Kiadónk fenntartásához és további könyvek kiadásához. Cserébe mi igyekszünk minden kiadványunkat egyre könnyebben és olcsóbban elérhetővé tenni az Ön számára.

Szívesen fogadunk minden visszajelzést, amelyet megfontolva még többet tehetünk azért, hogy Ön, kedves Olvasó, elégedett legyen Kiadónkkal és könyveinkkel.

Köszönjük együttműködését!

Jó olvasást kíván:

Novák András

alapító tulajdonos

Kapcsolat:

szerkesztoseg@edesviz.hu

www.edesviz.hu

BEVEZETÉS

A férfi, aki félt élni egyes szám első személyben íródott, főként azért, mert ez egy személyes történet, amely akár rólam is szólhatna – vagy rólad. Persze nem rólam szól, nem is azonosulok a főhőssel: ez csak egy fikció, amely akár igaz is lehetne, néhány kitalált szereplővel, akik valóban léteznek valahol a világon, és arra várnak, hogy kinyissuk a szemünket, és meglássuk őket.

Csodálatos családba születtem, és ez megkönnyítette, hogy boldog gyermekkorom legyen, mint a hasonló körülmények közé született gyerekek többségének. A fiatalkorom is csodálatosan telt, kevés gonddal és sok szabadidővel. Felnőttként azonban ráébredtem, hogy számos új jelenség fenyegeti a biztonságomat: problémák, betegség, pénz, frusztráció, munka, harag, félelem, csalódások… halál. Ez utóbbi korábban számomra észrevétlenül húzódott meg a háttérben. Felnőttként értettem meg, hogy az élet véges, és hogy szeretteimmel együtt halandó vagyok. A vég Damoklész kardjaként függ felettünk, és bár nem tudom, mikor, azt igen, hogy kétségtelenül értünk jön majd.

Ezekkel az új keletű gondolatokkal a fejemben nehéz volt boldognak lenni, már nem volt olyan csodálatos a világ, mint korábban. A pesszimizmus lassan eluralkodott rajtam. Bár semmi okom nem volt a boldogtalanságra, mégis úgy éreztem, hiányzik valami.

Egy olyan világban, amelyet gyakran a panaszkodás, az áldozati szerep, a düh, a közöny és a félelem ural, rájöttem, hogy vannak, akik immunisak ezekre az érzésekre. Csodálatos emberek, akik mosollyal az arcukon szállnak szembe a nehézségekkel.

Jobban meg akartam ismerni őket; meg akartam tudni, miben különböznek a többiektől, mi az ellenszerük a negativitásra.

Eleinte elkerülhetetlenül – és tévesen – azt gondoltam, hogy azok, akiknek állítólag jobban mennek a dolgaik, boldogabbak. Ez tűnt a nyilvánvaló oknak. Hipotézisem azonban gyorsan megdőlt, bebizonyosodott, hogy feltételezésem ritkán igaz. A boldogság szintje nem arányos a birtokolt javak mennyiségével.

A világot járva örömmel fedeztem fel, hogy bár úgy tűnhet, hogy ezek az emberek veszélyeztetett fajnak számítanak, mindenütt megtalálod őket – a szülővárosodban, és tízezer kilométerrel arrébb is. Nem számít, hogy más nyelvet beszélnek, nem számít, hogy más körülmények között élnek, mint te, nem számít, hogy gazdagok, vagy sem. A közös nevező, hogy élnek.

Amióta beazonosítottam őket, arra törekedtem, hogy többet megtudjak e kiváltságos csoportról, hogy a lehető legtökéletesebben utánozhassam őket. Ennek egyetlen módja az volt, hogy tanulmányozom, elemzem és megismerem ezeket a boldog embereket.

Kik ők? Mi a titkuk? Hogyan csinálják? Hogyan védekeznek a pesszimizmussal szemben? Mi teszi őket ellenállóvá? Miért sikerül megőrizniük a nyugalmukat a zűrzavar közepette? Hogyan tudnak bátorítani pusztán azzal, hogy meghallgatnak? Hogyan egyszerűsítik le annyira az életet? Honnan merítik az energiájukat? Miért nem panaszkodnak soha? Miért tűnik úgy, mintha soha nem lennének problémáik? Minek köszönhetik a tartós boldogságot?

Meglepődve fedeztem fel, hogy a hozzájuk való hasonlatosság kulcsa bárki számára elérhető. Megvalósíthatóbb, mint vártam. Ezért ebben a történetben szeretnék megosztani néhány morzsát abból a tudásból, melyet az emberi elitet alkotó kiválasztott csoport tanulmányozása során szereztem, és remélem, segítek neked is abban, hogy felismerd: minden, amire szükségünk van a boldogsághoz, valójában már a miénk. Ez valami olyan, látszólag egyszerű dolog, aminek megértése nekem több évembe telt… Talán az egyszerű nem is olyan egyszerű, ha senki sem tanít meg rá.

A szerző

Ez a te utad, és csakis a tiéd. Mások járhatják veled,
de senki sem járhatja helyetted.

RUMI

I. fejezet

25 ÉVVEL KÉSŐBB

Reggel hét van, már majdnem végeztem. Az utolsó mondatok után kutatok a fejemben, amelyek méltó befejezésül szolgálhatnának, miközben egy fahordónak támaszkodva reggelizem egy gyönyörű, középkori jelenetet rekonstruáló kocsmában: nagy, kerek lámpások lógnak a mennyezetről; kandeláberek az asztalokon; faablakok; kőhomlokzat; egy kémény… minden elem pontosan a helyén van, semmit nem bíztak a véletlenre ezen a szemmel láthatóan kiállításként berendezett helyen. Igazi szabadtéri múzeum.

Gyorsan felhörpintem az utolsó korty kávét, és elérzékenyülve írom le az utolsó pontot… a pontot és azt: Vége. Könnyeim a szövegre hullanak, elmaszatolva a tintát. Mielőtt a nedvesség még nagyobb kárt tenne benne, becsukom a füzetet, a társamat. Hónapokig együtt voltunk. Megosztottam vele a titkaimat – vagy jobban mondva a mi titkainkat. Ő meghallgatott engem, engedte, hogy lenyomatot hagyjak a lapjain.

Meghúzom a bakancsom fűzőjét, megigazítom a hátamon a könnyű hátizsákot, és felkészülök a gyaloglásra. Készen állok, hogy nekivágjak ennek az útnak, alig várom, bár ugyanakkor mély bánat jár át, mert ez lesz az utolsó alkalom, hogy melletted lehetek.

Elhagyom az ösvényt, hogy a te utadat járjam. Egyenletes tempóban haladok mintegy háromszáz métert, amíg elérem a kiindulópontot és a célt. Elmélázom azon, mi vár rám. A szememben meghatottság tükröződik. Pontosan úgy van, ahogy leírtad nekem; a látvány ismerősen terül el a szemem előtt.

Elérkezett a búcsú pillanata, és bár azt hittem, gyors lesz, nehéz elválni tőled. Fájdalmas elengedni a kezed, és nézni, ahogy eltűnsz.

Egy futó búcsú, és újra elmész tőlem, ezúttal örökre… Örökre?

Senki sem megy el örökre.

II. fejezet

A VÉG

A város sötét volt és békés, a hajnalra jellemző csenddel. Hol volt már az autók zavaró ide-oda zötykölődése, az emberek nyüzsgése és a dudálás? Körülöttem minden nyugalmat lehelt, és béke járta át.

Lehetséges, hogy az elmúlt évek legnagyszerűbb érzésében volt részem, paradox módon éppen most. Az igazság az, hogy megmagyarázhatatlanul jól éreztem magam. Nem gyötörtek kétségek, és ami még nehezebben érthető, nem volt bennem félelem.

Azt hittem, hogy más lesz. Másképp képzeltem el. Azt hiszem, ez mindig így van: hajlamosak vagyunk a dolgokat elképzelni, de később nem úgy alakulnak. A valóság más, amikor szembesülsz vele, semmi köze a gondolataidhoz: a valóság egy dolog, az elméd pedig egy másik. Bárcsak megtanultam volna ezt korábban!

Most minden egyszerűbb. Minden az, aminek látszik. Semmi több. Nem kell többé a valóságot a magam módján értelmeznem. A fa a jobbomon csak egy fa. A körülöttem lévő kövek csak kövek. Az ég ég, és én én vagyok. Ez nyilvánvalónak tűnik. Ha ezt korábban megértem, sok rossz dologtól megkímélhettem volna magam eddigi életemben.

Különben is, minek gondolkodjak tovább, egész életemben ezt csináltam, és nem segített… jobban mondva, abban igen, hogy most itt üljek ezen a párkányon, lógó lábakkal az üres tér fölött, néhány centiméterre a végső zuhanástól.

Semmi sem sikerült az életemben – amikor egy kemény csapás után felálltam, egy másik jól irányzott ütés kiütött, és még rosszabb lett minden, mint előtte. Ez az én történetem, kudarcok sorozata, egy vesztes regénye. Néha elgondolkodom azon, hogyan sikerülhetett minden ilyen rosszul. Tényleg csak azt tudom felmutatni, hogy mennyi lehetőséget szalasztottam el, hogy pusztulást hoztam. Hogy annyi mindenem volt, és hogy mindent eldobtam magamtól. Hülyeség és balszerencse – ez az a koktél, amely idáig sodort.

Ahogy ezen elmélkedtem, bizseregni kezdett a lábam. Az érzés elkezdett terjedni a mellkasom felé, ahol a bizsergés szorongató csomóvá lett, nyomott, szeszélyesen lüktetett, amíg elviselhetetlenül fojtogatóvá nem vált. Ugyanaz a fojtogató érzés, amely évek óta gyötör.

A lényeg azonban az, hogy abban a pillanatban jól voltam, és hamarosan még jobban leszek. Nem kell többé aggódnom a szorongás miatt, amely hűségesen és állhatatosan elkísér: végre szabad leszek.

A múlt távolinak tűnt számomra, ugyanakkor nagyon közelinek is éreztem. Furcsa érzés volt: mintha mindenre túl sok időt szántam volna, mintha negyvenegy helyett nyolcvan évet éltem volna! Olyan hosszúak voltak számomra ezek az esztendők! Bizonyos időszakokra azonban nagyon is élesen emlékszem, mintha tegnap lett volna, például a gyermekkoromra: arra a csodálatos időszakra, amikor a sebeket puszival gyógyították, és a vágyak egy kis sírásra teljesültek – arra az időre, amikor minden lehetséges volt.

Sok osztálytársammal ellentétben szerettem iskolába járni. Igen, élveztem, de nem azért, mert szerettem tanulni, csak azért, mert a légkör tetszett: anyám kézen fogott, a gyerekkori barátaim, a játékidő, a tanáraim is… minden jó volt. Egy élet, amelynek középpontjában tulajdonképpen a saját elégedettségem állt. A legfontosabb én magam voltam, a többi ember azért létezett, hogy nekem örömöt okozzon. Nem akadtak gondjaim, félelmek, problémák, bizonytalanság, és ha mégis, a szüleim vagy a tanáraim ott voltak, hogy helyrehozzák a dolgokat. Micsoda rendkívüli időszak, amelynek középpontjában a játék, a remény és a lelkesedés állt. Az élet állandó meglepetést jelentett, minden új volt számomra. Már az is izgalmas volt, ha elmentem egy parkba, és ha egy nap kirándulni indultam – még ha csak néhány kilométerre is –, előző nap nem tudtam aludni, mert foglalkoztatott a gondolat.

Emlékszem, hogy reggelente energiával telve keltem fel, és alig vártam, hogy nekivágjak az új napnak. Az első dolgom az volt, hogy a szüleim ágyához mentem, mert nagyon korán ébredtem. Csendben becsúsztam a paplan alá, és közéjük feküdtem. Ma már tudom, hogy csak tettették az alvást, és pontosan tudták, hogy ott vagyok, de én szerettem azt hinni, hogy nem tudják, és akkoriban meg voltam győződve arról, hogy a csend mestere vagyok. Amikor felébredtek, gyorsan úgy tettem, mintha aludnék, ők pedig úgy tettek, mintha elhinnék:

– Gyerünk, Marcos, ébredj fel… Ó, szegény fiú, nagyon fáradt – mondták tréfásan. Ez nagyon megnevettetett.

Mikor veszítjük el ezt az ártatlanságot? Mikor döntjük el, hogy az életet komolyan kell venni?

Gyermekkorunkban nem volt szükség a korrektségre, nem volt szükség a színlelésre, a dolgok olyanok voltak, amilyennek láttuk őket, és ha egy gyerek csúnya vagy kövér volt, simán megmondtuk neki. Ha nem tudott focizni, rávettük, hogy kapus legyen; ha tetves volt, akkor azt mondtuk, hogy bolhapecér… Kegyetlen, vagy őszinte? Bárcsak a felnőttek őszinték lettek volna hozzám ahelyett, hogy azt mondták, amit hallani akartam, és helyeselték a hülyeségeimet!

Néha megbántottuk a másikat, de nagyon tudtunk szeretni; mindig puszilgattuk egymást. Kimondani, hogy „szeretlek”, a legkönnyebb volt; tudtuk, hogyan kell megbocsátani. A harag percek alatt elszállt, és a sírásunk automatikusan röhögőgörcsbe csapott át.

Amit a legjobban szerettem, az a harag hiánya volt: amint a düh elillant, minden visszatért a normális kerékvágásba. Hihetetlen volt, hogy percek alatt meg tudtam bocsátani, és azonnal elfelejtettem a sérelmem. Emlékszem, ahogy a tanárom keményen leszidott, sőt megbüntetett, és keservesen sírtam emiatt – húsz perccel később már úgy öleltem meg, mintha mi sem történt volna.

A barátság feltétel nélküli volt, a barátságban nem voltak szabályok. Elmentem a parkba, és az összes ott lévő gyerek azonnal, automatikusan barátommá vált, előzetes bemutatkozás se kellett ehhez. Ha vége lett a játékidőnek, különösebb kertelés nélkül elköszöntünk, sőt néha még azt sem: nem számított, hogy nem látjuk egymást többé – abban a pillanatban kölcsönösen hasznosak voltunk egymás számára, egymás célját szolgáltuk. Ez volt az az egyszerű kapocs, ami összekötött minket. Mert amikor gyerek vagy, az emberek azért vannak ott, hogy segítsenek neked, és az univerzumod részévé váljanak. Az emberek nem tartoznak hozzánk, mi csak élvezzük őket.

Egyre jobban lehűlt az idő, és könnyű vászonkabátom alig védett meg a széllökésektől. A kavargó szél fütyülése megzavarta az éteri csendet, amely körülvett.

A zsebembe nyúltam, egy kis flaskát vettem elő, kinyitottam, és egy jó nagy korty whiskyt ittam. Az alkohol az utóbbi időben a leghűségesebb barátom volt – legalábbis sikerült enyhítenie a gondjaimat, és egy darabig felvidítania. Mostanra azonban már az alkohol sem tudott felvidítani: a szervezetem bizonyára hozzászokott, vagy talán a bánatom mélyült, és lehetetlennek bizonyult enyhíteni.

Eljött a pillanat. Nagy levegőt vettem, és hosszas szünet után kifújtam. Körülnéztem, minden sarkot alaposan szemügyre vettem – nem akartam egyetlen részletet sem kihagyni. Hirtelen nosztalgikus érzés fogott el, nem tudtam, miért, hiszen ezt akartam. A tudat, hogy ez lesz az utolsó kapcsolatom a világgal, az utolsó kép, melyet látni fogok, az tette a pillanatot különlegessé, egyedivé, magasztossá.

A lábaim elzsibbadtak, mert olyan sokáig voltam ebben a helyzetben. Az órámra néztem: hajnali kettő. Később volt, mint gondoltam. Nem tudtam, mennyi ideig feküdtem ott, talán két órája, talán három… nem sokat számított.

Nehéz megmagyarázni, hogyan kerül az ember ilyen helyzetbe. Még én sem értem. Csak azt tudom, hogy ezt akartam. Gyáva vagyok, vagy bátor? Nem tudom, hogy mások mit gondolnak, de szerintem kétségkívül gyáva vagyok. És a legszomorúbb az, hogy nem bánom, ha így emlékeznek rám.

Egyszer csak megjelent az anyám képe a fejemben, olyan volt, mint egy villanás. Láttam, ahogy a karosszékében ülve horgol, ahogy minden este tette. Fiatal volt és csinos, az arca különlegesen ragyogott. Úgy éreztem, mintha tényleg velem lenne. Mennyire hiányzott!

Egy könnycsepp gördült végig az arcomon. A szél felszárította. Nem tudok anélkül gondolni anyámra, hogy elérzékenyülnék, hiszen ő volt az egyetlen ember, aki ebben az életben szeretett: feltétel nélkül adta nekem minden szeretetét, ahogy az anyák teszik, anélkül, hogy bármit is kért volna cserébe, anélkül, hogy köszönetet várt volna. Nehéz megmondani, hogy máshogy alakul-e a sorsom, ha itt van mellettem. Nem érdemes spekulálni, nem változtatna semmin… az van, ami, nem lehet megváltoztatni.

A körülmények hoztak ide, most már nincs értelme végigmenni rajtuk, annyi minden történt, hogy azt sem tudnám, hol kezdjem. Annyira kimerültem, hogy nem is bánok semmit, ezt összességében kudarcnak tekintem. Legyőzött az élet. Rosszul játszottam, és vesztettem. Most belegondolni, hogy mit tehettem volna, mit nem tettem, és hogy miért nem voltam képes tanulni, abszurd lenne.

A betonra tenyereltem, behajlítottam a lábamat, és egy erőteljes mozdulattal, fürgén felálltam. Tulajdonképpen automatikusan tettem ezt, anélkül, hogy tudatosult volna bennem, mit is csinálok. Úgy tűnt, hogy az elmém, mivel annyira össze volt zavarodva, nem adta ki a parancsot. Mintha a testem magától döntött volna úgy, hogy az agyam beleegyezése nélkül cselekszik. Felálltam a keskeny párkányon, amelyen alig fért el a lábam. Tekintetemet határozottan a horizontra szegeztem. Nem akartam látni az alattam elterülő mélységet. Mélyen belélegeztem egyszer, kétszer, majd harmadszor is, végül hosszan kifújtam. Lehunytam a szemem, és gondolatban elkezdtem visszafelé számolni: öt, négy, három, kettő, egy…

ÉDESVÍZ WEBÁRUHÁZ
AKCIÓK • INFORMÁCIÓK

webaruhaz@edesviz.hu
00-36-30-781-5474
www.edesviz.hu

ÉDESVÍZ KÖNYVESBOLT
1053 Budapest, Múzeum krt. 23.

konyvesbolt@edesviz.hu
00-36-30-919-5314

ÉDESVÍZ + magazin
ÉRDEKES INFORMÁCIÓK SZERZŐKRŐL ÉS KÖNYVEKRŐL
CIKKEK AZ ÖNFEJLESZTÉS - ÉLETMÓD - SPIRITUALITÁS -
PSZICHOLÓGIA - EZOTÉRIA - COACHING - YOUNG ADOULT TÉMAKÖREIBEN
BLOGGEREK KÖNYVAJÁNLÓI

Keresd a www.edesvizkiado.hu címen