Copyright © Moskát Anita, 2022

Hungarian edition © GABO Könyvkiadó, 2022

Minden jog fenntartva! A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Borítóterv: Szabó Vince

Tördelő: Kovács Mária

Korrektor: Czene István és Nógrády Péter

ISBN 978-963-566-323-1

Elektronikus verzió v1.0

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

www.dibook.hu

Tartalom

A mesterhazugság

Istenanyák

Rügyeid

A gyertya a magasban tündöklő nap

Bevezetés a sokváltozós viszonyrendszerekbe

Hattyú

Négyszemközt

Fekete monitor

Gumicukorszív

Szerződési szabadság

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

A mesterhazugság

Régen már reggeli előtt öt-hat alkalommal hazudtam. Átgördültem Khao felére az ágyon, a füle körül göndörödő tincsek közé mormogtam, hogy:

– Aludj nyugodtan, még csak hajnalodik.

Máskor eldugtam a papucsát a kamrába, és amikor némán szitkozódva kereste mindenütt, rezzenéstelen hangon állítottam:

– Utoljára a konyhaasztal alatt láttam.

Néha pedig, ha szükséges volt, egy pohár buggyant tejet nyomtam a kezébe:

– Még friss, én is ebből ittam.

Naponta akár ötszázszor tudtam füllenteni. Ötszázszor simíthattam tenyerem a téglafalra, hogy a malter ne peregjen ki porcukorként. Ötszáz korhadt, bármelyik lépésre beszakadható lépcsőfok bírta még egy kicsit tovább miattam. Ha pedig egy-két igazi hazugságot is sikerült kiötölnöm, amitől Khao szemöldöke valódi fájdalommal rándult össze, azzal áltattam magam, néhány arasznyira feltartóztattam a város felé közeledő felbomlást.

Csak egy napig ne dolgoznál. Khao precíz, kecses ujjmozgással jelelt, amitől a dolgozni szó ökölcsapása nevetségesnek hatott.

Tudtad, miféle vagyok. Jelbeszédre váltottam én is, mert ez színigaz volt. A hangom a hazugságoknak tartogattam, ahogy pólyás korunk óta tanultuk.

Anyám gyakran felvitt a városfal legmagasabb tornyába, hogy megmutassa, miért tesszük. A felbomlás a gabonatáblák felett vibrált, sűrűn és feketén, akár egy seregélyraj. Félj tőle, mutogatta lassú jelekkel, hogy biztosan kövessem, félned kell, ha élni akarsz. Napról napra közeledik. Gyerekként ártalmatlannak láttam. A látóhatár peremén sistergett, olyan távol, hogy azt hittem, sosem ér ide, sosem kell majd kormot kiráznom a hajamból vagy a ruháim ráncaiból, az elöl hagyott ételen nem gyűlik fel pernyekéreg, nem merítünk fekete vizet a kútból, és bele sem gondoltam, hogy a városon kívül minden életet felfalt már. Pedig anyám figyelmeztetett. Egy nap arra ébredünk, hogy az ágyunk kettéreccsen, a takaró szálanként foszlik el, és sorra kerülünk mi is, a hajunk, a bőrünk, a szénként potyogó fogunk, meg a hozzám hasonló kislányok rózsaszín szájacskája, amellyel sikoltani se lesz időnk.

Az utolsó építészvizsgám napján a mesterek mutatták be nekem Khaót. Először göndör haja tűnt fel: mennyire szebben mutatna egy lányon, csak utána vettem észre, hogy néma. A torkán fehérlő hegek krikszkrakszai alapján gyerekkorában vághatták ki a hangszálait.

Megvagyok egyedül, jeleltem a mestereknek. Öklömmel kört írtam le a szívem körül, mintha fal mögé zárnám.

Nem pazarolhatjuk el az erődet. Szükséged van valakire, akinek hazudhatsz.

Khao óvatosan, csak a szemét mozdítva mért végig; megrándult az arca, ahogy a frissen kiérdemelt építészi csengőt felfedezte a nyakamban. Némaként nem remélhetett jobbat, ha nem akarta a falon kívül végezni, egy építészt kellett szolgálnia. Láttam a pillantásából, hogy fél. A családom híre megelőzött: nagyanyám mesterhazugsága építette a nyugati falat, anyámé pedig a város raktárcsarnokát; ekkora erőhöz igazi gonoszság kellett.

Ha nem akarsz férjet, lehet gyerek is, vont vállat az egyik mester. A gyerek jelére képzeletbeli csecsemőt dajkált karjában.

Ne! Az asztalra csaptam. Anya jutott eszembe, késpengényi szája, ahogy tenyerét az alapkőre szorítja, és megborzongtam. Gyereknek nem hazudok.

A mester beleegyezően vállat vont, aztán intett Khao felé.

Akkor sok boldogságot.

Furcsa volt először együtt hazamennünk. Arra számított, egy építész otthona stabilabb lesz, de nálam is ugyanúgy lepotyogott a vakolat, ujjait pőre téglákon futtatta végig. Megfeszített vállal járt, mintha ütéstől tartana. Hazudnom kellett neki. Erre képeztek ki, ez volt a város érdeke, egy pillanatig se lett volna szabad szánnom őt. Mégsem bírtam hozzákezdeni. Szerettem volna, ha ellazul, mintha bizonygatni akarnám, nem kell tartania tőlem – ami máris hazugság volt, mind közül a legnagyobb.

Kérdezgetni kezdtem Khaót, a férjemet. Arról mesélt, hogyan veszítette el a hangját.

A szülők felelőssége, hogy rácsapjanak a fecsegős gyerek szájára. Még mindig érzem anyám tenyerének csattanását az ajkamon, valahányszor fennhangon akarnék igazat mondani. Khao szülei nem voltak ilyen gondoskodók. Elnézték a csacsogását, nem zavarta őket, hogy szavaitól kilyukad a kancsó, és forró tea szivárog belőle, hogy a be nem álló szája miatt lyukas cipőben sántikál haza, melynek sarka igazságtól foszlott el. Ötéves lehetett, amikor annyira belemerült egy történetbe, hogy leszakadt felette az ereszcsatorna. Ő megúszta ijedséggel, a mellette álló kislány koponyája viszont berepedt, akár a lágytojás.

A szüleinek nem maradt választásuk. Khao veszélyt jelentett a városra. A bírók sosem dühből ítéltek: miközben az orvos a szikét fertőtlenítette, siratták azt a férfit, akivé válhatott volna, aki felnőve hazugságok ezreivel tartóztathatta volna fel a felbomlást. Minden hang számított, azé is, aki nem elég elszánt hozzá, hogy építésszé váljon.

Nem vagyok jó másra, jelelte az asztalomnál. Tenyerét felém nyújtotta, mintha azt mondaná, tegyek vele bármit. Ez a kötelességem.

Tudom, biccentettem, de közben anyám mondása jutott eszembe: nemcsak a hazugságot nehéz elszenvedni, hazudni se könnyebb.

– Nem foglak bántani – mondtam ki az elsőt. Pedig könnyen jött, mintha csak vállat vonnék.

– Örülök, hogy itt vagy.

– Jobb lesz így mindenkinek.

– Én is félek a felbomlástól.

– Csakis a városért teszem. Nem akartam építész lenni, nem én választottam.

Ó, dehogynem. A hazugságok mámorítóan záporoztak belőlem, a felszabaduló erő pedig ott vibrált ujjaim végén, akár a kitörni készülő szikrák. Ha egyszer rákezdtem, alig bírtam fékezni magam, az akadémián csodájára jártak, hogyan szavalom az egymásba fonódó hazugságkígyókat, akár egy himnuszt, szinte levegővétel nélkül, megállíthatatlanul, mintha anyámnak akarnám bizonygatni, hogy könnyű ez, olyan könnyű, mint a lélegzés. Khao csak figyelt. Megfeszült száján, ijedt szemén láttam, hogy a mesterek jól választottak: hiába tudta, hogy sosem fog tőlem igaz szót hallani, mégis belé mart minden mondat. Túl érzékeny. Ezért veszítette el a hangját is, mert a lágyszívű anyja nem csapott a szájára, ha igazat beszélt, és ez a gyengeség teszi tökéletessé, hogy egy nap létrehozzam vele a mesterhazugságom.

Kimerülésig hadartam, homlokomról izzadságot töröltem le. Forró olajként csipkedte ujjaimat a mágia. Abbahagyhattam volna, abba kellett volna hagynom, de nem bírtam. Be akartam fejezni, amit elkezdtem.

Khao szeme láttára a kandallóhoz léptem. Kihúztam a parázsból a piszkavasat, áthevült végével felé nyújtottam.

– Tessék – mondtam a tekintetét tűrve. – Már kihűlt.

Egy pillanatra mintha habozott volna. Aztán felülkerekedtek rajta a tanultak: lendülettel, teljes marokkal ragadta meg a vasat, mire úgy kezdett ordítani, hangszálak híján valami csettintésszerű, ropogó kattogással, hogy egy pillanatra még a felszabaduló erőt se vezettem a falakba, csak bámultam a narancsosan izzó fémet az ujjai közt.

A régi építészek munkája dicsőséges volt. A város nyolcszögletű gránit origókőből bomlott ki, az első mesterhazugság bezárt erejéből, mint egy tavirózsa. Az origópalota tornyainak árnyéka napóraként vetült az utcákra, foncsorozott tükrei akár a legtisztább ég, termeiben órákig lehetett bolyongani a hegyikristály csillárok alatt. Mára csupán a főfal maradt belőle. Egy-két kupac törmelék, üvegszilánkok. A koronázási csarnok romja életveszélyessé vált, ahogy a legtöbb ház is, a félig beomlott emeletek és rozzant balkonok.

Az én munkámban semmi dicsőséges nem maradt. Összedőlt lépcsőket mentettem meg, ha egy család a ház emeletén ragadt. Beroskadt kamrákat egyenesítettem ki, mint egy horpadt poharat. Lyukakat foltoztam be tetőkön, kidőlt ajtókat javítottam meg. A nagyobb feladatokra Khaót is magammal vittem, máskor a lakóknak suttogtam hazugságokat: hogy nem kell félni, hogy szívesen segítek, hogy minden rendben lesz. Nem hálálkodtak sokáig. Ha az utcán meghallották a nyakamban lengő építészi csengőt, lesütött szemmel átoldalogtak a túloldalra, kezüket a gyerekek fülére szorították, én meg dühös vigyorral kiáltottam utánuk:

– Legyen szép napotok! Éljetek soká!

Megint találtak valamit! Khao berontott a szobába, fürgén mozgó ujjakkal jelelni kezdett. Az asztalra csapott, hogy figyeljek már, aztán megismételte. A keleti kapunál.

Nem tetszett az izgatottsága. Lassan kortyoltam egyet a teámból, csak utána néztem rá.

Biztos vagy benne?

Persze! Mindenki oda tart. Gyere már, gyere!

Minek?

Azt mondják, a felbomlásból jött. Látnunk kell!

Megragadta a karom, és már húzott is ki a koromtól szürkés utcai fénybe. Öt év házasság nyomott hagyott rajta; csuklótól könyékig hegek borították, fás tapintású, kérges-fehér bőr.

Tényleg tömeg gyűlt a keleti kapunál. A városiak általában kerülték egymást, egy utcában legfeljebb egy-két család lakott, ha pedig összedőlt az otthonuk, választottak másikat a lakatlanok közül. Családon belül hazudtak – aprókat, kevésbé megtervezetteket, mint egy építész, és az erő is akaratlanul távozott belőlük, még egy széttört téglát se tudtak összeforrasztani vele –, de más hazugságait nem akarták hallgatni. Most viszont nők és férfiak érkeztek mindenfelől. Arcuk elé muszlinsálat kötöttek, hogy kevesebbet nyeljenek a koromból, néhányan szurokszínűt köptek zsebkendőjükbe. Az anyák szoknyája körül lődörgő gyerekek szájpecket viseltek, nehogy elkottyantsanak egy-egy igazságot.

Fojtott hangon beszélgettek, túl türelmetlenek voltak a jeleléshez.

– Közénk való. – Ami azt jelentette: nem közénk való.

– Bentről jöhetett. – Vagyis szerintünk kintről jött. Ami lehetetlen: semmi sincs odakint, csak a felbomlás tölcsérként pörgő, kavargó pernyefellege.

– Még él – mondták, amitől összeszorult a torkom. Tehát halott.

Utat törtünk köztük Khaóval. Egy test feküdt a porban, arccal fölfelé: a felbomlás lemarta róla a húst, csupasz koponyája megfeketedett. Hajából pár szál fonnyadt tincs maradt. Ruhája idegennek mutatta: évtizedek óta nem talált a városban senki annyi marhabőrt, hogy abból egy öv kiteljen. Nyakában, mint egy fatörzs koncentrikus évgyűrűi, rézláncok csüngtek, pedig úgy tudta mindenki, elporladt minden rezünk.

A felderítők találták, jelelte Khao. Olyan sietve mutogatott, hogy alig tudtam követni. Itt halhatott meg a fal előtt. Szinte ideért. Látta a várost, talán többnapi járóföldről, ide tartott. Vannak kint mások is! Lehet, hogy egy egész város!

A felbomlásban senki sem élhet túl ilyen sokáig, válaszoltam, mire Khao ellökte a kezem.

Ez is egy jel. Ne csináld már, nem lehetsz vak!

Sose láttam ilyen izgatottnak. Otthon minden mozdulata lassú és megfontolt volt: az asztal mértanilag pontos közepére helyezte a poharat, nehogy leessen; egyetlen apró ujjlenyomatért lesúrolta az egész tükröt. Most viszont kipirult, ide-oda cikázott a tekintete. Ha megkímélték volna a hangszálát, tiltott igazságok csusszantak volna ki a száján.

Szemkontaktust keresett a tömeggel. Néhányan kókuszdióhéjból és vattából tákolt sisakot viseltek a magasból potyogó törmelék ellen, mások befáslizták karjukat, amelyet talán már a felbomlás rágott égett pergamenszerűre.

Khao ököllel többször rásújtott a kapura, míg végre felé fordultak. Mutogatni kezdett.

Először a fények. A fény jelénél sugarakat rajzolt homloka fölé. Emlékeztek rá?

Talán nem is tudták a nevét. Legtöbbször földre sütött szemmel járt mögöttem, mintha szégyellné némaságát. Azt hittem, senki se fog figyelni rá. De Khao most erősebbnek tűnt. Mintha korábban csak függönyön keresztül láttam volna, a hazugságaimtól fátyolosnak.

Három éjen át jelzett a fény, mint egy világítótoronyé. Ha a felbomlásban senki sem éli túl, ki gyújtotta volna a meg a viharlámpát? Ki akart volna jelezni nekünk?

Mormogás futott végig a többieken, mintha azt mondanák, folytasd.

Aztán a galamb. Ujjaival röppenő szárnyakat imitált. Hogy került ide egy galamb, ha már nincs odakint semmi?

Gyerekkoromban láthattak utoljára madarat az akadémia kalitkáiban. Azóta kipusztult mind, a felbomlás az ő tüdejükbe jutott el legkönnyebben. Ennyi év után viszont valóban berepült egy a városba. A néhai üvegfúvó csarnok kupolájában verdesett freskótól freskóig.

Két jel, számolta Khao. És most itt a harmadik. Tudom, hogy elvileg nincs odakint semmi, de talán… Szavakat keresve hárfázott a levegőben. …egy menedék. Létezik egy menedék a felbomlásban, ami nem pusztul el, ahol élnek még emberek. Talán erősebb a városfaluk, vagy megtanulták szűrni a levegőt, talán mi is…

Megráztam a nyakamban viselt csengőt. A csilingelésnek hatalma volt: hiába nagyanyám, anyám vagy az én hazugságaimnak híre, a tömeg egy emberként fordult felém. Khao ujjai belefagytak a szavakba. Félbe kellett szakítanom. Nem az zavart, amit mondott, hanem ahogyan mondta, azzal az idegen ragyogással, amit öt év alatt egyszer se láttam, és ez megrémített.

Nincs odakint semmi, fordultam a többiekhez. Összevont szemöldökkel, pattogó mozdulatokkal magyaráztam. Csak hamu, amit, ha belélegeztek, reggelre halottak vagytok. Ezt akarjátok? Csak halál van odakinn, semmiféle menedék. Menjetek haza, gyerünk! A testet majd megvizsgálják a mesterek.

Khao arca fájdalmasan facsarodott össze; ezt a pillantását ismertem, a saját könyökébe mélyedő ujjakat, az elfojtott tiltakozást. Mégis, ahogy a tömeg izgatott jeleléssel oszolni kezdett, tudtam, hogy ő nyert. A falról észlelt fények és a beröppent galamb után éledező gyanakvás most igazi reménnyé változott. Beeszi magát a gondolataik közé, úgy hajtják álomra fejüket, hogy menedékről és kiútról ábrándoznak, egy biztonságosabb városról tiszta levegővel, több élelemmel, ahol nem pusztít el mindent a felbomlás.

Meg kellett volna köszönnöm Khaónak. Minden készen állt a mesterhazugságomra.

Khao eleinte azt hitte, az akadémia tanított meg hazudni. Valójában az anyám volt.

Aznap ismertem meg az igazi arcát, amikor a raktárcsarnok összeomlott. Tizenkét éves lehettem, a mesterek könyörögve jöttek hozzá, hogy fordítsa vissza a károkat. Csukott ajtó mögött, órákig alkudoztak, aztán anyám közölte, hogy szüksége van rám. Összepréselt szája akár egy penge éle; eszembe se jutott, hogy a mesterhazugságára készül.

Ha nem építjük most újjá, elvész az anyag, magyarázta útközben. A törmelék már elkezdett pernyévé alakulni. Az élelemre is átterjed, hamuvá pereg a liszt, pedig ezzel a készlettel évekig ellehetünk. Meg fogjuk fordítani, ne félj. Az igazság szétszakította az anyag részecskéit, de kellő hazugság összetartja majd.

De hát ki tette?

A merénylő. Ők így mondják.

A raktárból alig maradt valami; földig omlott falak, beszakadt tető és kidőlt oszlopok. A merénylő itt dolgozott. Egy zsák lisztet cipelt, amikor valami jelentéktelen igazság csúszott ki a száján – talán egy bók, talán csak annyi, szép időnk van –, amitől szakadás keletkezett, és a liszt csorogni kezdett a lába elé. Talán arra gondolt: ez a lyuk a szívén is keletkezhetett volna, akkor a vér csorogna így a szövetek közé. Pánikba esett, és ordítani kezdett, hogy mind meg fogunk halni, a felbomlás elől senki se menekülhet, félek, nagyon félek, nem akarok meghalni, és a társai hiába próbálták leteperni, hogy betömjék a száját. Ekkora igazságot egyetlen építmény se bírt volna ki. Harminc ember maradt a romok alatt.

Anya körbejárt, belemarkolt a morzsalékba. Ahogy ujjai közül kipergette a sittet, a tégla fekete pernyévé foszlott. A mesterek kiszabadították neki az alapkövet; a raktár eredeti építőjének szignója sértetlen volt.

El kell mondanom neked valamit, kezdte jelelve anyám, és letérdelt az alapkőhöz, tenyerét rásimította. Nagyon-nagyon figyelned kell, érted?

Ahogy jobban körülnéztem, rozsdabarna vért vettem észre a homokon. Olyan gyorsan hívtak minket a merénylet után, hogy talán a holttesteket sem ásták ki a falak alól.

– A lányom vagy – kezdte anya fennhangon.

Persze, válaszoltam jelelve.

– A lányom vagy, Minna.

Nem értettem, miért mondja, ez természetes. Ő nevelt fel, ő a legrégebbi emlékem, ahogy szaladok felé az udvaron, neki jeleltem először, hogy anya. Értetlenül ráztam a fejem. Csak akkor jöttem rá, mi történik, amikor a téglák megremegtek. Talpammal éreztem a vibrálást, a padló részecskéi meghajoltak ereje előtt.

– Én szültelek téged – folytatta. – Emlékszem a szívdobogásodra.

– De hát…

– Cssss! – Tekintete viharosan lobbant. Hallgass! – Te vagy a kicsi lányom.

– Nem igaz. – Kétségbeesetten ráztam a fejemet. – Nem teheted ezt, nem igaz!

És akkor mély levegőt vett, hogy teljessé tegye a mesterhazugságát:

– És nagyon szeretlek.

Annyiszor jelelte korábban. Sosem gyanakodtam, hogy hazudik. Amit mutogatnak, annak igaznak kell lennie, ezt hittem, de akkor még nem ismertem a hazugságok sokféleségét. Még nem hallottam róla, hogy építészek mesterhazugságot készítenek elő, és hányan vesznek magukhoz idegen gyereket, vagy cserélik el a sajátjukat a szülés után, hogy hazudhassanak nekik.

Akkor csak oda akartam rohanni hozzá, hogy megöleljen. Hogy olyan legyen minden, mint esténként, amikor mandulát pirítottunk a tűzhelyen, és az origópalota stukkóiról mutatott régi rajzokat. De helyette ő a raktárra koncentrált. Az igazság romboló erejét csak hazugság fordíthatja meg: ezúttal a téglák visszafelé estek, fordított röppályán az ég felé, hogy az összeomlott falak lassan kiegyenesedjenek, a tetőgerenda újra cserépszirmokat virágozzon, a porrá omlott oszlopok pedig kinyújtóztak, mint egy napfény felé forduló növényszár. Én pedig csak álltam a felfelé mozgó törmelékesőben, és hiába minden bizonyíték, azt jeleltem, hazudsz, hazudsz, hazudsz.

Miután a holttestet elszállították a keleti kaputól, a mesterek behívattak az akadémiára.

Egy kupolás épület makettje állt előttük az asztalon. Papírból hajtogatott, tölcséres-ereszes gyűjtőrendszert terveztek az esővíznek, ablakai lőrésnyiek voltak csupán, hogy a szél minél kevesebb pernyét hozhasson be. Bunkernek tűnt, nem otthonnak.

Meg tudod építeni?, kérdezte az egyik mester, és körmével a nyakában viselt csengettyűt kocogtatta.

Évtizedekig kihúznánk odabenn, tette hozzá egy idős asszony, aki tövig vágta a haját, hogy a korom ne üljön meg benne. Felhajtotta a makett tetejét, és magyarázni kezdett. Kevés fény jutna be, de ezeken a tetőablakokon, ezekkel a tükrökkel akadna annyi, hogy ne őrüljünk meg.

Idekint meghalunk, tette hozzá egy harmadik mester, akinek hüvelykujja egy felelőtlen, régi igazmondástól elfertőződött és elhalt. Odabent van még egy kevés esélyünk.

Most tízből kilenc ház lakatlan. Ha egy összedől, továbbállunk egy következőbe. Ez viszont összefogna mindenkit, nem elszórtan élnénk a városban, és az építészek is jobban meg tudnak védeni egyetlen otthont, mint ezer különbözőt.

Nos, mit szólsz, Minna?

Azt akarták, én építsem meg. Ahogy nagyanyám felhúzta a nyugati falat, hogy védje a várost a felbomlástól, és ahogy anyám engem felhasználva újjáépítette a raktárt, úgy most az én mesterhazugságom kellett hozzá, hogy a város egy kicsit lassabban pusztuljon ki. Sorvadás lesz ez is, csak vastag szarkofágban, napfénytől elzárva.

Már nekiláttam a mesterhazugságomnak. Meg tudom építeni.

A mesterek megkönnyebbülten sóhajtottak fel.

Erősebb voltam náluk, tudták ők is. Egyikük nevéhez se fűződött komolyabb építmény, pláne nem bírtak volna origókövet készíteni, ahogy a régiek. Ők csak az anyámhoz és hozzám hasonló építészeket irányították, hogy elég rafinált hazugságokat tervezzünk.

Tizenkét éves koromban ismertem meg őket. Miután anyám véghezvitte a mesterhazugságát, egy percet se akartam a házában tölteni. Beálltam tanoncnak az akadémiára – de távozás előtt még minden tárgyát a kezembe fogtam, az ékszeres ládát, a faragott támlájú széket, a cserépedényeket, és addig sziszegtem igazságokat, míg fel nem bomlott mind. Egy kupac hamut hagytam ott neki.

Gondolhattam volna az akadémiára új otthonként. De a mesterekben nem bölcs tanítókat láttam, csak zsarnokokat, akik kipréselték az építészeikből a mesterhazugságokat. Anyám is ott ülhetett volna köztük, a raktárcsarnokkal kiérdemelte. Ő viszont a hazugságokhoz értett, nem a parancsolgatáshoz – úgy mesélték, kenderkötéllel ment elébe a felbomlásnak.

A fényt tükrökkel csináltam, mondtam. Hinni akarnak valamiben, ezért elfelejtik, hogy a tenger kiszáradásakor az összes világítótorony is felbomlott.

A mesterek bólintottak.

A galambokat az utolsó elrejtett kalitkából engedtem ki. Tizenöt évet készültem rá: el kellett hitetnem mindenkivel, hogy kipusztultak. Pincében, vastag fal mögött neveltem őket, hogy burukkolásuk ne hallatsszon ki az utcára. A holttestet bőrrel és rézzel öltöztettem fel, az utolsókkal, amiket a városban őriztem, miután elterjesztettem, hogy nincs több. Tele vannak reménnyel, amiből építhetek majd.

És a férjed?, kérdezte a csutkára vágott hajú mesternő.

Mi lenne Khaóval?

A neve említésére rosszallóan mosolyogtak össze, mintha ők előre tudták volna.

Ő a gyengéd, édesem. Az elmúlt években közel kerültél hozzá. Ha befolyásol a feladatban, ha elfelejted, miért kaptad magad mellé…

Nem felejtem el. Ahogy nagyanyám, majd anyám, én is létrehozom a mesterhazugságom.

A mesternő elkapta a karomat. Villámokat szóró tekintettel rászorította kezem a makettre. Satuba préselte a csuklómat, míg ujjaim alatt behorpadt a papír, a szarkofágépület kupolája.

Mondd ki hangosan, jelelte. Mondd ki hangosan, hogy mindent megteszel a városért.

Tudni akarta, igazat szólok-e. Mert ha igen, a makett elporlik érintésem nyomán.

– Akármit is teszek, a városért teszem – közöltem.

A papírmasé épület pedig kártyavárként roskadt össze.

Gyűlölnünk kellett volna egymást. Legalábbis Khaónak gyűlölnie kellett volna engem, ha már napi ötszázszor hazudtam a szemébe. Az építészek mellé adott társak nem örökre szóltak, legjobb esetben tíz évet bírtak ki. Hinniük kellett akkor is, ha tudták, hogy hazudunk, erre képezték ki őket, és ebbe előbb-utóbb beleroppantak. Néhányan forró olajat öntöttek a fülükbe, hogy megsüketüljenek. Mások negyven késszúrással végeztek az építészükkel.

Khao másmilyen volt. Miután az első találkozásunkkor megégettem a piszkavassal, hideg vizes ruhával borogattam a kezét egész éjszaka. Emlékezhetett volna arra az egyetlen pillanatra, amikor bizalommal ráfogott az izzó fémre, de ő inkább arra az átvirrasztott éjszakára emlékezett, amikor nem hagytam magára a fájdalmával.

A városért teszed, mondta később, amikor rákérdeztem, miért nem haragszik. Bár attól még nem kevésbé szörnyű.

Jobban dühített a megbocsátása, mint ha álmomban próbált volna megfojtani. Ennyire nem lehetett jámbor, ennyire tökéletes áldozat, aki kérdés nélkül hajtja fel a romlott tejet, hogy aztán három napig hányjon tőle. Mintha még mindig a miatt a kislány miatt akart volna vezekelni, akit az ő száján kicsúszó igazságok miatt ütött agyon a leszakadó eresz.

Aztán valami megváltozott. Senki se kötelezett minket, hogy a hazugságokon kívül egy percet is együtt töltsünk, de hónapok, majd évek alatt megszoktam néma jelenlétét. Árnyék volt, de kellemes és az otthon része. Néha megmasszírozta a talpam, ha beléállt a görcs, én pedig közös reggelihez terítettem, ha korábban ébredtem. Apróságoknak hittem. Elfelejtettem, hogy anyám után először töltöttem együtt huzamosabb időt egy másik emberrel, és ha Khao házon kívül járt, éreztem a hiányát, mintha valami viszketne a lapockáim közt.

Mindig dolgoztam, miközben lefeküdtünk egymással. Könnyű volt ilyenkor hazugságokat suttogni, hogy kívánom őt, hogy szép a teste, hogy nekem is jó. Ő ilyenkor is meghunyászkodott, csak feküdt a hátán, hagyta, hadd tegyek vele bármit – fanszőre göndör volt, akárcsak a haja, csípője horpadt, mintha nem én lettem volna az első, aki bántja –, és ahogy előre-hátra mozogtam rajta, ösztönösen használtam ki a helyzetet, ahogy anyám is tette, hisz erre neveltek:

– Szeretlek – mondtam hangosan.

Egy pillanatra elhitte. Ellágyult az arca, szemöldöke kisimult, ahogy örömféle suhant át rajta. Utána döbbent rá, hogy hazugság ez is, a legkiszolgáltatottabb pillanatban.

Sajnálom, jeleltem fürgén, és máris építeni kezdtem, hogy a nemrég beszakadt ablak lifegő zsanérját kiegyenesítsem, így a falra szorítottam kezem. Mindig olyan könnyen jött: a hazugság csupán egyben tartotta a részecskéket, vonzotta azt, ami amúgy is összetartozott. Most mégsem működött. Repedések szaladtak szét tenyerem körül. Öt sugárban ujjaimról, akár a korbácsütések, melyek kettéhasították a téglát, és malter pergett a lepedőre. Sosem láttam még a kezemet így rombolni.

Khao gúnyos mosollyal horkantott fel. Csak nem?, kérdezte, és amint kigördült alólam, rám se pillantva öltözni kezdett. Hát mi ütött beléd, Minna? Jelentem kellene a mestereknek.

Nem tudtam felelni. Ölembe ejtett tenyeremre meredtem, és nem értettem, hogyan történhetett.

Khao már csomagolt, amikor hazaértem. Máskor mindent leheletfinoman fogott meg, mintha a tárgyak eltörhetnének az érintésétől, most viszont lendülettel dobált be gyufát, takarót, kést a hátizsákba.

Begörbített ujjammal koppintottam az asztalon. Amikor végre felnézett, azt jeleltem:

Mi a fenét művelsz? Hová mész?

Megrebbent a szempillája. Talán anélkül akart kiszökni a házból, hogy elköszön.

Expedíciót szervezünk a felbomlásba. Megkeressük a várost, vagy a világítótornyot, vagy bármit, ahol odakint emberek élnek.

Ezt te találtad ki?

Tartottunk pár gyűlést az elmúlt időben.

Gyűlést? És te el akarsz menni erre az… expedícióra?

Tudnunk kell, mi van odakint. Ez az egyetlen esély, hogy megmeneküljünk.

Az egyetlen esélyünk a kupolás, tömör falú, szarkofágsötét épület, amely nyer nekünk pár évtizedet, amíg berágja magát a felbomlás. De nem árulhattam el neki, mert akkor be kellett volna vallanom, hogy a fényt, a galambot és a holttestet is én hamisítottam, hogy kiteljesítsem a mesterhazugságom.

Rátenyereltem a hátizsákra.

Nem mész sehová. Nekem adtak a mesterek, hogy használjalak. Ez a kötelességed.

Majd kapsz másik társat. Nem mindegy?

Ha kimész, meghalsz.

Az asztalra csapott, rám akart förmedni, de hangszál híján csak nyikorgó neszezésre telt. Sosem ellenkezett velem korábban. Sosem tűnt ennyire elevennek, csak aznap a kapunál, amikor a holttestet találtuk. Legszívesebben a hajánál fogva ragadtam volna meg, hogy nem erre tanították.

A város tulajdona vagy. Nincs jogod…

Legalább egyszer legyen hasznom! Ujjai döftek, mint a kés. Azt hiszed, élvezem, hogy csak arra kellek, hogy megmarkoljam a forró piszkavasat? Szerinted ez elég nekem? Ha süket is lennék, és nem hallanám a hazugságaidat, rég kikergettek volna a falon túlra! Miért ne mehetnék magamtól? Miért ne tehetnék egyszer valamit azért, mert így akarom, és nem azért, mert erre utasítanak a mesterek, vagy erre utasítasz te?

Ha nem engedelmeskedsz…

Száműznek a városból? Mondj valami ijesztőbbet! Mert nekem nincs ijesztőbb annál, hogy itt ülök, és várom, hogy a felbomlás végezzen velünk.

Öt év dühe zakatolt benne. Azt hittem, a hazugságok átfolynak rajta, mint egy szitán, de mind lerakódott, akár a mész.

Nem én akartam így, jeleltem, de már el se tudtam dönteni, igazat mondok, vagy hazudok. Hiszen direkt ültettem el bennük a gondolatot, hogy létezik odakint valami. Tudtam azt is, hogy Khao önként jelentkezik majd: épp elégszer éreztettem vele, hogy semmi másra nem való, szítottam a dacát. De őszintén nem akartam elengedni, és a legkevésbé se akartam, hogy meghaljon. A felbomlás smirgliként csiszolja le róla a bőrt, tüdejét ragacsos szurok tölti ki, és addig bolyong a szürke fellegek közt, míg rádöbben, hogy nincs se másik város, se kiút.

Meghátrálhattam volna. Anyám is eltitkolhatta volna örökre, hogy a mesterektől kapott újszülöttként. Nagyanyám is dönthetett volna úgy, nem rendezi meg a saját halálát anyám hétéves korában, és nem tér vissza döbbenetet keltve egy évtizeddel később. Én is figyelmeztethettem volna Khaót. De nem erre neveltek.

Megfogtam hegektől barázdált kezét.

– Sosem akartam, hogy meghalj – mondtam szárazon, a szemébe nézve. Körmönfont hazugság, csak a sosem éltette. De Khao túl zaklatott volt hozzá, hogy értse.

Fájdalomtól rándult össze az arca. És ahogy mindig is elterveztem, fogta a hátizsákot, és búcsú nélkül elment.

A legelső hazugságot a teremtő követte el. Ősanyagot vett tenyerébe, meggyúrta belőle a szárazföldet és a tengert, megformázta a fákat és az állatokat, majd saját képére elkészítette az embert is. Az ember friss volt és törékeny, megrémisztette a létezés. A teremtő félt, hogy kárt tesz magában, ezért megnyugtatásul azt suttogta neki: ne félj, hisz szeretlek.

Ez az első hazugság lett a világ alapköve. Egy hazugságot pedig újabbak követnek, ezer és ezer másikkal kell táplálni, akár egy kohó tüzét, nehogy kialudjon.

– Úgy örülök, hogy látlak!

– Milyen szép a kislányod!

– De jól nézel ki!

– Örülök a sikerednek!

– Csak téged szeretlek.

– Nem ismerem ezt a nőt.

– Nem akarok nélküled élni.

– Bízhatsz bennem.

– Minden rendben lesz.

– Így a legjobb mindenkinek.

Senki sem hazudott nálam folyékonyabban. Mintha énekelnék, mintha dal áradna belőlem, olyan lágy, akár egy pacsirtáé. Az én hazugsághimnuszaim.

Néha mégis elképzeltem, mi lenne, ha a városban mindenki hangszálát elmetszenék, mint gyerekkorában Khaóét. A sok néma, kattogó torkú, harákolva erőlködő teremtmény pedig soha többé nem lenne képes rá, hogy ennek a hazug istennek a kedvére tegyen.

Tizenöten indultak az expedícióra. A keleti kapunál értem utol őket; mind hátizsákot és bakancsot viseltek, izgatottan várták az indulást. Gyerekek ölelték meg az apjukat búcsúzóul. Nők vágták le a hajukat az utolsó pillanatban, és a copfot a férjük kezébe nyomták emlékül.

A mesterhazugságom egyszerű: miután a hamis jeleimet követve az expedíció elindul, várok két napot. Addigra mindenki halott lesz odakint. Lehetnek bármilyen felkészültek, a felbomlás nem kímél senkit, lyukat mar húsukba, amelyből vér és zsigerek és pernye szivárog majd. Ekkor összehívom a városiakat, főleg annak a tizenötnek a családját, akik útra keltek, és hazudni kezdek, úgy, mint anyám aznap, amikor beismerte, hogy nem vagyok a lánya. Fennhangon mondom majd, hogy biztonságban vannak odakint. Hogy élnek, megtalálták a várost, mert sosem hamisítottam bizonyítékot. Több száz fájdalmas nyögés szakad fel abban a pillanatban. Több százan kívánják, bár én haltam volna meg. De senki se támad majd rám: csak nézik, ahogy megépítem a szarkofágot, ahol a gyerekeik felnőhetnek.

Ilyen egyszerűnek tűnt. Az utóbbi időben mégis egyre többet gondoltam rá, mi lett volna, ha anyám nem engedelmeskedik a mestereknek. Ha nem táplálja tovább a hazugságisten kohóját, és leéljük együtt az életünket mint anya és lánya.

Talán semmi se változott volna.

Talán minden másként alakul.

– Várjatok! – kiáltottam. A csengőmet rázva érkeztem a kapuhoz. – Várjatok még!

Döbbent arcok fordultak felém. Egy építész csak hazudni tud, mi másért nyithatja ki még a száját? Khao is felém fordult; meg sem ismertem összekötött hajjal, poros bakancsban.

– Ne menjetek. – Halkan szólaltam meg, szinte remegve. – Ne menjetek el! Nincs miért.

Azt hittem, a szavak üvegszilánkokként fognak ropogni a számban, és újra érzem anyám csattanó pofonját, mint kislányként, ha rám parancsolt, hogy jeleljek beszéd helyett. Mégis, olyan könnyűnek éreztem magam. Olyan felszabadultnak.

– Nem lesz odakint semmi. Se város, se menedék. Csak a felbomlás, ami végez veletek holnapig.

Az igazságnak meg kellett volna rengetnie a falakat. Recsegve-ropogva kellett volna a kapunak kidőlnie, dominóként borulnia a házaknak.

– Egyedül készítettem elő mindent. A fényt is, a galambot meg a holttestet.

Vártam a lecsapó mennykőt, az origópalota maradványának roskadását.

– Ez a mesterhazugságom.

Évekig terveztem, és most összedőlt.

Talpam körül éreztem a föld reszketését, vibrált a macskakő. Távozott belőlem az erő, elpazaroltam a lehetőségemet.

A csoportban rám mutogattak, hazudik! Ha igazat mondana, lerombolná a várost! Életemben először őszinte voltam, mégse hittek nekem. Nem készültem fel rá, hogy bizonyítékot követelnek; legalább egy galambot hozhattam volna a kalitkákból a kétkedőknek.

Khao lépett ki közülük elsőként. Megállt előttem, barázdált tenyerét arcomra simította. Nem tudtam olvasni a szeméből, hiába az együtt töltött évek, mintha idegen nézett volna rám.

– Köszönöm, Minna – mondta.

Az első gondolatom az volt: olyan a hangja, akár a méz. Utána döbbentem rá, hogy ez lehetetlen. Öt éven át bámultam a torkán a hangszálait kimetsző műtét hegét. Öt éven át nem hallottam tőle egyetlen pisszenést se, hiába markolta meg az izzó piszkavasat.

– Semmi baj – mondta, amint arcomra kiült a döbbenet. – Te nem tehetsz róla, nem a te hibád. A mesterek így is büszkék rád.

Hazudik. Minden az én hibám. Igazat mond. Akkor ostoba.

A fejemet ráztam. Nem történhetett meg ismét. Újra kislánynak éreztem magam, aki nézi az anyját, amint a raktár padlójára tenyerel, hogy elmondjon neki valami fontosat.

– A szarkofág volt az utolsó remény – jelentette ki Khao. – Nélküle mind meghalunk.

A szégyenen és döbbeneten is felülkerekedett, hogy ennyi kiejtett igazság életveszélyes. Hallgass, jeleltem, majd a szájára szorítottam a kezem, mint egy rossz gyereknek. A szeme is mosolygott, amikor félretolta a csuklómat.

– Ennyi éven át hallgattam, gondolod, hogy elnémíthatsz?

Mesélni kezdett magáról. Vissza kellett fordítanom a mondatait, hazugságról igazságra, mire megértettem, hogy fiúként valóban nem tudott féket kötni a nyelvére. Az igazságai miatt az ereszcsatorna agyonütötte azt a kislányt, de abban a pillanatban, a rémület hevében kicsúszott a száján egy ösztönös hazugság – láttam az anyádat az apámmal! –, az eresz pedig a tető felé kezdett emelkedni, mintha fordítva esne, a kiömlött vér cseppenként fordult vissza a koponya felé, a szétforgácsolódott csont épülni kezdett, míg befedte a lyukat. A betapasztott sebre még a haj is visszasimult. A lány életben maradt. Néha zavarosan viselkedett, olyan érzése támadt, mintha elveszített volna valami fontosat, de élt, beszélt, lélegzett.

A mesterek még csak hasonlót sem láttak. Megrémültek Khaótól, szerintük egyedül a régi építészek tudtak így bánni az anyaggal. A felbomlás mindent pernyévé bomlaszt. Egy szétesett épületnek visszaadhatjuk a formát, de ami már hamuvá alakult, azzal tehetetlenek vagyunk. Néhányan viszont, ahogy Khao is, képesek bármilyen anyagot megformálni.

Akkor miért nem mented meg a várost?, kérdeztem, és legszívesebben megütöttem volna. Nem épített semmit. Ha annyira különleges építész, ennyi leleplezett hazugsággal legalább a szarkofágot felhúzhatta volna, ha már én elszalasztottam. Percek óta beszélt, és még a macskakő se remegett meg a talpunk alatt. Miért nincs mesterhazugságod?

Elővette a kulacsát a hátizsákból. Meglötyögtette benne a vizet, aztán felém nyújtotta.

– Tessék, nyugodtan ihatsz belőle. Semmi bajod nem lesz.

Átvettem a kulacsot. Mi bajom lenne? Ő sem kérdezett soha, amikor felmutattam az izzó piszkavasat, vagy megkínáltam a romlott tejjel, én viszont nem bíztam benne. Beleszagoltam a vízbe. Ugyanaz a savanykás, fémes szag, mint mindig.

Khao az expedícióra készült csoporthoz fordult, az őket kísérő családokhoz. Rengetegen jöttek ki a kapuhoz jó szerencsét kívánni.

– Az egész város vize biztonságos! – kiáltotta. – Igyatok belőle, és hosszú életetek lesz!

Moraj futott végig a tömegen. Fürge jelekkel tanakodtak, sokan előhúzták a kulacsukat. Egy nő bele akart kóstolni, hogy tesztelje Khao szavát, egy másik kiverte a kezéből. Hazudik, jelelték. Igazat mond, válaszolták, láttam ma reggel egy alakot a tárnáknál. Egy férfi ledugta a torkán az ujját, kétségbeesetten öklendezett a homokba. Nedves volt a szakálla, alig pár perce ihatott. Másvalaki megkóstolta a vizet, aztán sugárban kiköpte.

Khao mosolyából tudtam, hogy igaz. A tavak és folyók kiszáradása után megmérgezte az egyetlen tározót, ahonnan a víz a régi mesterek vezetékein át mindenhová eljutott.

Én elvettem tőlük a reményt, hogy odakint megmenekülhetnek.

Khao elvette a lehetőséget, hogy idebent egy hétnél tovább túlélhetik.

Együtt tettük. Khao már akkor segített, amikor a hamis holttestet látva felszította a kapunál a városiak reményét, és amikor én ma az igazsággal összedöntöttem azt, ő megadta a kegyelemdöfést.

A szemem sarkából láttam, hogy egy férfi lehajol valamiért. Azt hittem, a bakancsát fűzi szorosabbra, de egy követ markolt fel. Nem sokat tétovázott. Lendülettel célzott Khao homlokára, a jobb szeme fölé.

Khao megtántorodott az ütéstől. Döbbenten nyúlt a sebhez, nézte a tenyerén csillogó vért.

– A gyerekek élnek a legtovább – mondta a tömeg felé fordulva. Szédelgett, a szemébe csorgó vért pislogta ki. – Adjatok inni nekik, kis testnél lassabban hat a víz.

Talán a szülők támadták meg először. Az egyik pillanatban még ott állt mellettem, a másikban már körülfolyta a tömeg. Csak ütésre lendülő kezeket láttam, rúgáshoz hátrahúzott térdeket. Kétségbeesetten ráztam a csengőmet, hogy fejezzék be, figyeljenek rám, de nem hatott. A testek közti résen egy lány keze villant meg: ujjai Khao göndör hajába markoltak, úgy rántotta hátra, hogy a többiek üthessék.

Akkor éreztem meg, mihez kezd a felszabaduló erővel. Ott futott a macskakövekben, akár egy villám, egyetlen pont felé. Követtem, mintha legombolyított fonál forrását keresném, talpam alatt vibráltak a hazugságai. Nem építkezett. Azt hittem, a szarkofág kiemelkedő alaprajzát találom, ahogy a falak borostyánként nőnek, de csak egy ponyvával letakart tárgy volt. Letéptem róla a lepedőt.

Nyolcszögletű, fekete gránit. A kő hűvös, a csiszolás szabályos. Az építész szignóját nem ismertem fel, de csakis Khaóé lehetett. Origókő volt. Korábban az akadémia tankönyveiben láttam hasonlót, amikor a mesterek nevetve mutatták, úgyse tudunk ilyet készíteni.

Eltárolta minden szavát. Ekkora hazugságból pedig, amely egy városnyi embert gyilkos dühbe sodort, Khao bármit megépíthetett.

– Állj! – kiáltottam. Visszarohantam hozzájuk, nem érdekelt, hogy az igazság hasadásai roppannak a macskakőbe sarkam nyomán. – Elég! Készített egy origókövet! Engedjétek el!

Karokat fejtettem le róla, arcomba könyök vágódott.

– Egy origókövet! – Ordítanom kellett velük, a hajukat cibálnom. Hátunk mögött a városfal recsegve-ropogva végighasadt, porfelhő kavargott. – Csak ő építhet belőle! Megmenthet minket!

Addig kiabáltam, míg észrevették a kettétört falat, amely igazolta a szavaim. Fokozatosan csillapodott a tömeg; ökölbe szorult kezük lüktetett, bütykeiken vér csillant. Saját szemükkel akarták látni az origókövet.

Végre megpillantottam Khaót. Mozdulatlanul feküdt a földön, felhúzott térdével hasát védte. Most már fellélegezhetett volna, mégis ott hevert mereven, feje köré kulcsolt karjával. Letérdeltem hozzá. Nyakára simítottam a kezem, mire megmoccant, vér buggyant a foga közül. Azt hittem, köhög vagy felnyög, de nevetett. Felrepedt szája mosolyra görbült.

– Ne aggódj – mondta, és összerándult a fájdalomtól –, ha valamit megszoktam melletted, az a fizikai gyengédség.

Segítettem neki felülni, a házfalnak támasztottam. Megtaposott kezébe szilánkosan fúródott bele a körme, könyökét törött bordájához húzta. Vérző orrán át akadozva vett levegőt, mégis elégedetten figyelte a kő köré gyűlő városiakat.

– Építek egy origópalotát – mondta. A büszkeségtől hazudni is elfelejtett. Éreztem az igazság csipkedő szikráit a kezén, alatta ipszilon alakban hasadt meg a macskakő. – Egy egész várost, elhiszed?

Az origókő gondolatára belém mart a féltékenység. Sosem lettem volna képes megalkotni sem ezt, sem a mesterhazugságát. Úgy épült fel, akár a hagyma héjai, rétegről rétegre bomlott ki: a városnak szánt hazugsága, amelyért majdnem megölték, a nekem szánt szavak, amelyekért én gyűlöltem meg. És ő maga, aki még csak nem is néma, akit öt év alatt meg se ismertem. Játszott velem. Már amikor figyelmeztetni akartam az expedíciót az igazságommal, akkor is hazudtam: nem lesz odakint semmi – dehogynem, a városa. Egyedül készítettem elő mindent – ugyan már, hisz végig együtt tettük.

Egy új otthonért. Vajon hány meg hány város létezett, amelyből a felbomlás kergette el a lakókat? Egy origókőbe zárt hazugságot csak újabbak erősíthetnek meg, kicsíráznak belőlük a kerületek, növekednek a kupolás piacok és támpilléres hidak, csavaros szarvakat utánzó tornyok, a labirintusként fonódó utcák. De előbb-utóbb minden város hanyatlani kezd. A házak sorra omlanak össze, a pernye megül az utcán. Az építészek próbálnak még hazudni, egyre többet, nagyobbat, szívbe markolóbbat, de addigra túlnőnek rajtuk a kerületek, túl sok hazugsággal kellene táplálni őket, többel, mint lehetséges.

Száz meg száz város. Száz meg száz mesterhazugság. Sosem fogjuk megtörni a kört.

Újra eljön a felbomlás, jeleltem Khaónak, hátha megérti. Ő azonban az origókőre figyelt, ahogy az emberek körülállják, áhítattal érintik meg a gránitot.

Hát nem csodálatos?, jelelte, aztán felsajduló ujjaival abbahagyta.

Figyelsz rám? Eljön a felbomlás, bármit teszünk. Ha megint hazugságra építünk, ugyanígy szét fog szakadni. Kell lennie valami más módnak, hogy…

– Félsz, hogy itt hagylak? – Véres szájával rám mosolygott. – Hiszen mindenkit magammal viszek. És ha lefektetjük a követ, a legjobb építészek közt rád is szükségem lesz. Azt szeretném, hogy tornyokat építs, fizikával dacoló házakat, mint a régiek. Együtt akarok veled építeni, Minna.

Anyám is tudta, milyen hazugság fáj nekem a legjobban. Ennyi év után Khao is rájött.

– Ugye velem jössz? Ugye együtt megcsináljuk?

Harminc éve nem szólaltam meg. Egyetlen szót se, mióta hallottam Khao hazugságát a kapunál. A hangszálam ép, a nyelvem sértetlen, mégsem bírok beszélni. Néha próbálkozom, ellazítom az állkapcsom, és tüdőből, mélyről akarom a szavakat kiszakítani, de a torkomból csak tompa, recsegős kattogás hallatszik.

Nem énekelek többé himnuszokat.

A városból alig maradt valami. A régen többemeletes, belső udvaros házak szitaként engedik át a hamut. A felbomlás lecsiszolta éleiket, a lyukas tetőn át látszik az égen sötétlő méhkasfelleg. Árkok és üregek, embermagas pernye mindenütt.

Harminc éve, hogy Khao elment. A legtöbben vele tartottak, az ivóvíznél jobb érv nem kellett – mi, akik maradtunk, az egyre ritkább esők vizét gyűjtjük a háztetőkön. Fekete a pernyétől, gézen kell átszűrni, hogy iható legyen. Az eltelt évek alatt a legtöbben feladták, inkább követték Khaót. Innen is látszanak a városa fényei. Éjről éjre több világító pöttyöt fedezünk fel a távolban, és ilyenkor elképzeltem Khaót, amint égig érő tornyokat hazudik, vagy türkiz mozaikkal díszíti a padlót, mégsem kelek útra.

Egyszer visszajött értem. Bejárta a várost, a nevem kiáltotta. Azt mondta, nem halhatok meg itt, menjek vele. Aranyhalak úsznak az origópalota medencéjében, majd meglátom.

Figyeltem őt egy emeleti ablakból. Arca előtt muszlinsál a pernye ellen, könyöke alatt hegek térképe, amit én rajzoltam rá. Egy pillanatra kaparást éreztem a torkomban. Ha nagyon akartam volna, talán vissza tudok kiáltani neki. Krákogtam, és valami megmoccant bennem: csak annyit kellett volna mondanom, itt vagyok, gyere fel, vigyél magaddal.

De tartogattam a szavaimat. Tartogattam harminc éven át.

A felbomlás senkit se kímél. Először a hajam fonnyadt el; érintésemre füstként oszlott el ujjaim közt. Aztán a fogaim: apró, szétmorzsolható széndarabok a tenyeremben. Csontom minden lépésre reccsen, akár az elöregedett gerenda, ha pedig az ég felé tartom kezem, a fény aranylón ragyog át a húsomon, mint egy golyók lyuggatta falon.

Az origókövet néhány napja pillantottam meg. Eltűnt fölüle a palota csarnoka, feltört a márványpadló. A nyolcszögletes, ősrégi gránit viszont sértetlen maradt, végigfuttattam ujjaim az eredeti építész kacskaringós szignóján. Gyilkosságot, árulást, gyűlöletet fizettek érte. Hazugságokat hallgatott századokon át.

Átfújt rajtam a szél, hamut sodort ki a testemből. Lefeküdtem az origókő mellé, tenyeremet hűs felszínére szorítottam.

Életemben először mesélni kezdtem az igazságról.

Istenanyák

A lányok megkötős hálóingben olvasnak a kórház udvarán, hajuk frissen mosott. A szülészeti klinika már nem olyan szigorú, mint régen, kiengedik őket a napfényre, őr sincs mellettük. Szebbek, mint szűzként, a terhesség és az istenük csókja a homlokukon ragyogóvá teszi őket.

Dejana agyonnyom egy rovart. A könyvön mászott, ő pedig ujjával beledörgöli a papírba. Sötét maszat takarja ki a szót, annyi marad belőle: esség. Ha ez jel volt, talán magára haragít egy közepesen befolyásos rovaristent, a sáskajárások urát, a beporzó méhek parancsolóját, esetleg a teljes átalakulás irányítóját, ám Dejana hisz benne, hogy a hasában egy ezeknél jóval nagyobb hatalmú isten gyermeke fejlődik, és nem fél.

– Ti éreztek bármi mozgást? – kérdezi Szofija, és felpillant a könyvből.

– Az enyém könnyebb a levegőnél – feleli Milena. Hisznek neki, lámpaoltás után látták, hogy a lány felemelkedik a kórházi vaságyból, akár egy héliumos léggömb, fel a plafonig.

– Az enyém folyton csíp, mintha chilit dugtam volna a pinámba – mondja Violeta, aztán a szájára csap, ahogy az intézetben tanulta. – De mozogni nem mozog.

– Ez normális – bólogat Szofija. A hasát simogatja, óvatosan, mintha nem tudná, szúrni fog-e. – A legtöbb gyerek nem mozog. A tiéddel mi a helyzet, Dejana?

Dejana becsukja a könyvét. Zavarja, hogy a parkban ülnek, ahol a tizenkét főistenszobor figyeli őket, zavarják a hálóinge ujjába varrt jelképek is. Legjobban az idő urától tart, akinek házi márványmását otthon konyharuhával borították le. Dejana három karórát visel, az egyiket megsimogatja.

A többiek irigyek rá. Nem mindenkinek jut vőlegényül egy teokrata miniszter fia, vagy postán hetente kapott ajándékok, jókívánságkártyák. A nővérek is gyengédek vele, egyedül neki nincs bíbor folt a karján a vérvételektől. Ritkaság, hogy valakit egy főisten tiszteljen meg.

Dejana elmosolyodik. Homlokáról orrára ereszti a napszemüvegét, ami nélkül sem pisilni, sem átöltözni nem mer.

– Az enyém olyan ragyogó, hogy rá sem bírsz nézni.

És hogy bizonyítsa igazát, felhúzza a kórházi hálóinget, és terpeszbe ül, hogy vakítson, vakítson a fény.

Dejanát a szülei kísérték el a termékenységi központba. Éppen betöltötte az alsó korhatárt, tizennégy éves volt és szűz. A sorszámot gyűrögetve ültek a váróban a panteon festményei közt, aztán az anyja kenyérmorzsát szórt a bürokrácia isteneinek, tűvel megbökött ujjából vért csepegtetett a padlóra. Dejana a szemét forgatta; az anyja mindig olyan megalázkodó.

Az ügyintéző a teokrácia egyenruháját viselte. Egy magazin tesztjével bíbelődött épp, „Ki a panteonból a titkos védelmeződ?”, fel sem pillantva lökött nyomtatványokat a lány elé.

– Egyedül kell kitöltened – közölte, és adott egy tollat.

Dejana sosem látott még ilyen hosszú kérdőívet. Már azelőtt megfájdult a feje, hogy először lapozott volna. Ha az istenek tényleg mindent látnak, miért nem ismerik a válaszait?

Milyen állatot választana, ha átváltozna eggyé?

Ha egyetlen tárgyat büntetlenül ellophatna, mi lenne az?

Mi a leggonoszabb dolog, amit valaha tett?

A szülei mohón bátorították a jelentkezésre, hátha jobbra fordul a soruk, de rettegtek is, nehogy újabb hét nemzedékre magukra haragítson egy istent. Talán nem akkorát, mint a déd-dédapja az időistent, hanem egy egészen aprót, mint az elfelejtett telefonszámok urát vagy a fogkefék parancsolóját. Előfordul, hogy valaki szemébe fúródott fogkefével leli halálát, még ha ritkaság is. Dejana megígérte, hogy illedelmes válaszokat ad, hazudik, ha kell, de nem tudta, mi lenne jó hazugság ezekre a kérdésekre, így inkább igazat írt.

Ördöghal lenne a mélytengerben, mert olyan nyomást bír ki, amit egyetlen ember sem.

A Holdat lopná el, az ágya felett világítana csak neki.

Ragasztót nyomott egy osztálytársa cipőjébe a lánykollégiumban.

Megizzadt a végére, műszálas blúza hóna alá tapadt. Remélte, hogy az orvosi vizsgálatokra máskor kerül sor, nem akarta, hogy hideg sztetoszkópot nyomjanak a mellére.

– Ó, azt írja, a nyári álmok istene vigyáz rám! – kiáltott fel az ügyintéző, és Dejana felé fordította a magazint a teszttel. – Ne izgulj, hátha szerencséd lesz, kifoghatsz egy jó apát. A beleegyező nyilatkozatokat is töltsd ki.

Tudomásul veszem, hogy nincs beleszólásom abba, melyik isten választ ki magának, és azt is, ha egyáltalán nem történik megtermékenyítés.

Tudomásul veszem, hogy a terhesség során fellépő sérülésekért és egyéb maradandó károsodásokért nem áll módomban kártérítést igényelni.

Tudomásul veszem, hogy a születendő gyermek látására, érintésére, szeretetére nincs jogom.

Dejanát az osztálytársai vakmerőnek tartották. Hiába csábította őket az áldás, túl sok történetet hallottak viharistenekről, akik villámmal hasították ketté a lányokat fejtől bokáig, vagy éhségistenről, aki élve felfalta az anya húsát. Dejana nem félt. Jelet látott, amikor bort vitt a panteonba a kötelező áldozatra. V alakban repültek a galambok a kapu felett, egy egész raj formázta a hatalmas v betűt, mintha azt mondaná: vigasz, változás, védelem, és Dejana tudta, hogy ő különleges. Várandós.

Őt kiválasztották az istenek. A nyilatkozatok nem többek formaságnál.

Tudomásul veszem, hogy ami történni fog, nem minősül erőszaknak.

A lányok Szofija sikolyára ébrednek. Lába közül borostyán indázik, levelek erednek hálóinge alól. Milena cselekszik elsőként; a nővérhívó gomb nem működik, mezítláb rohan az ügyeleti szoba felé. Dejanának eszébe jut a szerződés. Szofijához ront, és befogja a szemét, hisz nem láthatja, nem érintheti, nem szeretheti, de a sérült levelek klorofilszagából tudja, hogy késő. A szülés elkezdődött.

– Ó, bassza meg! – kiáltja Violeta, aztán a szájára csap.

A nővérek szemkötőt adnak Szofijára. Tolószékben gurítják a szülőszoba felé, a méhéből eredő borostyánindák olyan hosszúak, hogy rátekerednek a kerékre, levelek akadnak a küllők közé. Az elfolyt víz Dejanát a nagyanyja savanyú káposztájának szagára emlékezteti.

Egy isten gyermekének világra segítése megviseli a halandó testet. A zuhanyzóknál gyakran találkoznak rehabilitáció alatt álló lányokkal, akik körbeszappanozzák hasukon a fekete varratot. Néhányuk ujja helyén gézpólya, de mosolyognak; ki hibáztatná a gyermeket, ha első éhségében leharapja anyja sérülékeny függelékeit? Vállat vonnak, hogy így is megérte. Egyikük a szülés másnapjától minden kaparós sorsjeggyel nyert, másikuk apjának eltűnt a hasnyálmirigy-daganata. Mit számít egy-két ujj?

Szofija nélkül a lányok Dejana ágyán gyűlnek össze. A hálóingükbe varrt isteni jelképeket morzsolgatják, de nem mutatnak be áldozatot; annyira remegnek, hogy beszélni se bírnak. Violeta előveszi a tejkaramellát, amit eddig a párnája alatt dugdosott, és megkínálja a többieket. Némán elszopogatják az összeset, cukros nyálukat törölgetik. Hajnalban Milena emelkedni kezd, hasa héliumkönnyűvé válik, széttárt hálóingben lebeg a plafon felé. A lányok a karjánál fogva húzzák vissza a paplanra. A kezét szorítják, hogy lehorgonyozzák.

– Nem kellene már végeznie? – kérdezi Violeta. Intézeti lány, medvegyermeket akar szülni, hogy ráuszítsa a nadrágszíjjal büntető nevelőjükre. Mégis egy alkoholisten gyermekét várja, magzatvíz helyett tiszta szesszel; néha megrészegül tőle, és csak vihog, vihog ájulásig.

– Órákkal ezelőtt elment – morogja Milena. Nem illik közéjük: combja lebarnult, nyáron a szülei vitorlázni vitték a tengerre, de még ő is irigy Dejanára a vőlegénye miatt, hogy neki egy teokrata miniszter fia jutott. – Mennyi lehet az idő?

A falióra megállt. Dejana nem lepődik meg. Mindhárom karóráját ellenőrzi, de azok sem működnek, kimerülhetett az elem.

– Szofija erős – közli. – És a növényistenek nem harapnak.

A súrlódó hangot hallgatják, mintha talpak csoszognának, dörzspapír zizzenne. Talán a síkok közti hasadás hangja, ahogy a gyermek apja átlép az anyagi világba, hogy magával vigye az újszülöttet. Nem csak az anyák viselnek szemkötőt a szülés alatt, az orvos és a nővérek is, akik egyetlen pillantásért szemük világával fizetnének.

A lányok reggel merészkednek ki a kórteremből: addigra a kórházat beszőtte a borostyán. Beborítja falait, rácsavarodott az infúziós állványokra, lombzöldbe borult a kötöző, az ultrahang és a mosdó, eltömődött a vécékagyló. Friss, tavaszi illatot várnak, de a levegő dögszagú.

Dejana két ujjal lecsíp egy szív alakú levelet. Szofija vonásait keresi benne, a lány széles tésztaképét, göndör haját, de közönséges növénynek tűnik. Hátrahőköl, ahogy körmén észreveszi a vért. Sötéten bugyog a szárból, lecsöpög a pepita kőre.

A teokrácia professzorai próbálták megbecsülni a panteon létszámát. Egymillióan biztos, de akár tízmillióan is lehetnek, hatalmasaktól kezdve lábjegyzetekben felbukkanó istenkékig. A páros számú pöttyök istene, a nyitott hűtőajtó istene, a visszaszívott káromkodások istene. És ki tudja, mennyiről nincs dokumentált kinyilatkoztatás, akiknek még egy gyümölcsökből és gyertyákból emelt házi oltárnál sem áldozik senki.

Dejana tanulta az iskolában, hogy az egymillió istenben egyetlen közös van: mindannyian utódot szeretnének. De ahhoz, hogy az utód hatalommal bírjon az anyagi világ felett, emberi anyától kell megszületnie.

– Régen – magyarázta a tanárnő – csak úgy elvették, amit akartak. Megerőszakolták a szüzeket. A béranyarendszerben ilyen nem fordul elő, kölcsönös előnyökön alapul.

Dejana a kölcsönös előnyökre gondolt, miközben a termékenységi központban meztelenre vetkőzött, legöngyölte iskolai harisnyáját. A déd-dédapja bűnéért hét nemzedéken át sújtotta a családját az időisten haragja, pedig a déd-dédapja csak lekésett egy vonatot. A szerelvény kisiklott, hetvennyolcan vesztették életüket. Marko bácsinak rajta kellett volna utaznia, de ő hatvanegy évig élt a baleset után. Az őseire maradt annak a hatvanegy évnek a visszafizetése, amelyhez jogosulatlanul jutott hozzá.

Apja éveken át lekéste az állásinterjúkat. Anyja határidő után fizette be a villanyszámlát, és folyton kikapcsolták az áramot. Nagyanyja lemaradt a szűrésekről, közben mellében a csomó áttétet képzett. Hét nemzedék óta ették meg a lejárt túrót, hajtott el előttük az utolsó busz, hiába hordtak mindannyian három karórát, és Dejanát általános iskolába is csak úgy engedték el, hogy tolltartójától a tornazsákjáig mindenen öntapadós matricák virítottak fontos időpontokról. Ám Dejana tudta, hogy az ő generációja lesz, amelynél megenyhül a harag.

Az is lehet, hogy az időisten választja ki, gondolta. Lefeküdt a vaságyra, nyikorgott alatta a rugó. Talán ketyegést hall majd a hasából, tiktakot a szívhang helyett.

Meztelenül hevert, a paplant álláig húzta. Fülelt, de sokáig semmi; aztán egy szomszéd szobából sikoly, később dübörgés. Dejana szíve meglódult. A galambraj v betűjére gondolt a panteonnál, védelem, változás, vonzás, és látni akarta újra a jelet, v betűket keresett a kórházi szobában a vakolat szétfutó repedése, a takaró gyűrődése, a törött ablaküveg ívei közt. Vér, vég, vetélés. Dejana megszorította az ágy vaskeretét.

Tudomásul veszem, hogy ami történni fog, nem minősül erőszaknak.

Zárva maradt az ajtó, miközben belépett rajta, akire várt. Dejana a küszöb fölött becsorgó fényt vette észre: először zöldesnek tűnt, akár egy szentjánosbogáré, aztán felragyogott, mintha olvadt arany ömlene be. A többi lányra és a többi manifesztációra gondolt a többi ajtó mögött, hogy ők is kibírják, akkor neki is menni fog, és a v alakú hasadást bámulta a vakolaton, a két szárra figyelt, míg a fény el nem vakította, és a takaró lángolva röpült le róla. Az idegen forrón és anyagtalanul hatolt belé, nemcsak lába közt, hanem minden testnyílásán: égett a torka, égett a szeme, vergődve gördült a padlóra, mintha el akarná oltani magát, szabadulni a tövig perzselődő haj és fanszőr szagától, a lángoló ereitől.

Aztán vége lett. Ahogy a többi ajtó mögött is vége lett annak, ami ott történt. A nővérek feltakarították a manifesztációk nyomait. V, mint végre. Dejana magára húzta a kormos takarót.

Másnap olvadt fényt öklendezett a mosdókagylóba. Az anyja kanállal merte ki egy befőttesüvegbe, nehogy egy csepp is kárba vesszen, bekente vele az ajtófélfát, a küszöböt, hogy szerencsét hozzon, majd a saját arcát is, amitől ragyogott, mintha aranymaszkot viselne.

Életében először kimondta, hogy büszke rá. Megcsókolta a lánya kopaszra égett fejbúbját, majd a fülébe súgta:

– A napisten gyermekét várod.

Dejana folyékony sajtot présel a tubusból a zsömlére, az első harapás papírízű. Rosszul ébredt a rémálmok miatt; álmában gyermeke a napisten helyett a zseblámpák urától született, a törékeny kis villanykörte összeroppant a hüvelyében. Lassan kilenc hónapja élnek a lányokkal a kórteremben. Lopták már el egymás fogkeféjét, negyedeltek el otthonról kapott kalácsot, úgy hitték, együtt is távoznak majd a klinikáról. Erre most egy nővér bejön, és összegöngyöli Szofija ágyneműjét.

Dejana szájában kővé dermed a falat.

– Szofija nem jön vissza? – kérdezi.

A nővér a személyes tárgyakat egy nejlonzacskóba gyűjti, a koszos ágyneműt betömködi a görgős kocsira. Magának teszi el a bontatlan kekszeket, aztán habos szivaccsal letakarítja az éjjeliszekrényt, átforgatja a matracot.

– Máris hazaengedik? – suttogja Violeta. – Nem köszönhetünk el?

A nővér nem pillant rájuk. Megigazítja kompressziós harisnyáját, és elindul, nagyot lendít a szennyessel teli kocsin.

Dejana odalép hozzá. Kezében még ott a tubusos sajt és a zsömle.

– Jogunk van tudni. – Beakasztja lábát a kocsi kereke elé. Azt használja ki, amiért a többi lány annyiszor súgott össze a háta mögött. – Vagy hívassam fel a kórházat az apósommal?

A teokrata miniszter említése hat. Milena most először nem forgatja a szemét, amiért ő a kiváltságával kérkedve enyhén terpeszbe áll, hogy a napisten gyermekének fénye a padlóra vetüljön. A nővér vállat von, kiráz egy szálat a cigisdobozból.

– Néha adódnak szomorú komplikációk – mondja. – És amúgy is, mire gondoltatok abból a kurva sok borostyánból? Inkább vegyétek be a vitaminokat.

Milena a nővér távozása után kezd sírni. Violeta átkarolja, a melegítője ujjából ad neki zsebkendőt. Dejana beveszi a vitaminokat. A pohár aljára süllyedt teafűből próbál olvasni, szavak lenyomatát keresi a nedves csomókban, jelet, mint a galamboknál, mit kellene tennie, de semmit sem talál. Muszáj magától cselekednie.

A délutáni levegőzéskor, amikor a kórház előtti parkban olvasnak, int a lányoknak, hogy psszt. A panteon főisteneinek szobrai rájuk merednek. Dejana feláll, sorra beköti a szemüket. A napisten nem lát. Az időisten nem lát. Az élet és halál ura nem lát. Nem tudja, tényleg elrejtőzik-e előlük, de megnyugtatja a munka, ahogy a tizenkét főistent megvakítja sállal, a köntöse övével, a zsebében őrzött ragtapaszokkal.

– Nem adhatjuk oda nekik a gyerekeket – mondja. Most először simogatja meg a hasát. A terhessége alatt alig pillantott oda, mintha szétroncsolt sebről kapná el a tekintetét. Most mégis rásimítja kezét, és fény melegét érzi, mintha forró villanykörtét tapintana. – Ez az egyetlen, amit akarnak tőlünk. Csak ezzel vághatunk vissza.

Nem láthatják. Nem érinthetik. Nem szerethetik.

Tudomásul vették, és könnyen is ment. Dejana tizennégy éves volt. Jó szerencsét akart, egy isten áldását, hogy teljen kaviárra és tengerre néző házra, és a családja megszabaduljon az idő urának haragjától. Vállalták a maradandó sérülés lehetőségét, de azt nem, hogy tizennégy évesen borostyán szaggassa szét a testüket, és személyes tárgyaikat nejlonzacskóba gyűjtsék. Az istenek kölcsönös előnyöket ígértek a béranyáknak. Ehelyett ugyanúgy elvesznek mindent, mint azelőtt, és Dejana, hasában a napforró gyerekkel, meg akarja mutatni nekik.