Chris Carter

VÉRREL ÍRVA

A mű eredeti címe

Written in Blood

Copyright © Chris Carter, 2020

Hungarian translation © Szabó István

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZABÓ ISTVÁN

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISBN 978 963 452 867 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Ezt a könyvet eredetileg a társam, Kara Louise Irvine szeretett emlékének akartam ajánlani, aki 2019 szeptemberében távozott el e földi világból, és vitte magával a szívemet, azonban azóta az egész világ kapott egy kijózanító pofont.

Nagyon sok minden változott meg sokunk életében.

Így nemcsak Karának szeretném ajánlani ezt a könyvet, hanem azok emlékének is, akik elveszítették a koronavírussal vívott csatát. Nem voltunk felkészülve erre.

És ajánlom mindenki másnak is, mert a harc folytatódik, úgyhogy, kérem, vigyázzanak magukra!

1. fejezet
Kalifornia, Los Angeles, december 5., szombat

Három hét volt hátra karácsonyig. Angela Wood számára ez a nap jelentette az általa „főszezonnak” hívott időszak kezdetét. A bevásárlóközpontokat, a sétálóutcákat, de még a piciny boltokat is belepte a műhó, mindenütt fények villództak, színes dekorációk pompáztak, és a rengeteg ember költekezésre készen, mohón kereste a tökéletes ajándékot. Ez volt az év egyetlen időszaka, amikor a legtöbben csak megvonták a vállukat, és nem vettek tudomást az anyagi helyzetükről, mondván: „A fenébe, mégiscsak karácsony van!” Ezzel az indokkal pedig jóval tovább nyújtóztak, mint ameddig a takarójuk ért, és sokkal többet költöttek, mint azt a bankszámlájuk lehetővé tette volna.

A „főszezon” a zsebükben és a táskájukban megtömött pénztárcákkal lófráló boldog embereket jelentette Angela számára, mert karácsony közeledtével sokan készpénzzel fizettek. Los Angeles lakói manapság nem hordanak maguknál készpénzt, mert mindenütt lehet kártyával fizetni, mindegy, hogy csak egy csomag rágógumit vesznek a sarki kisboltban, vagy egy vagyont költenek a Rodeo Drive-on. Nincs kápé, nincs baj. Már rég az elektronikus vásárlások korát éljük, nem mintha ez számítana az eladóknak vagy a boltok tulajdonosainak. Angela azonban nem eladó volt, és nem is üzlettulajdonos. Angela kiváló zsebtolvaj hírében állt, így nem rajongott a kártyás vásárlásokért. Persze hitelkártyákat és okostelefonokat is lopott, azokkal is tudott mit kezdeni, de az ő világában a készpénz számított a legjelentősebb zsákmánynak, és ezért csalt a „főszezon” mindig mosolyt az arcára.

Úgy döntött, hogy ebben az évben a Tujunga Village nevű kellemes bevásárlóutcában kezdi a szezont.

A Tujunga Avenue Studio Cityben, a Ventura Boulevard közelében feküdt, a Colfax Meadows és a Woodbridge Park között. A Village egy háztömbnyi szakaszon elterülő, divatos bevásárlóutcát jelentett, ahol a legkülönfélébb elbűvölő üzletek, butikok, éttermek és kávézók sorakoztak. Nem meglepő, hogy a hely egész évben rengeteg vásárlót vonzott, főleg hétvégenként. A „főszezon” alatt pedig megsokszorozódott az idelátogatók száma, és a vastag pénztárcával felszerelkezett boldog emberáradat hosszan hömpölygött.

Angela, ha tehette, szívesebben dolgozott este, és emiatt is szerette annyira az ünnepeket. A legtöbb üzlet, hogy kiszolgálhassa a hatalmas tömeget, egész decemberben tovább tartott nyitva, mint az év többi részében. Angela ennek tudatában érkezett Tujunga Village-be, amikor a nap már lebukott a horizonton. A Woodbridge Park felől közeledve örömmel konstatálta, hogy az előző évhez képest mintha megduplázódott volna a vásárlók száma.

– Mennyire imádom a karácsonyt! – mondta magának, majd megropogtatta az ujjait, és felvett egy nagyon vékony, piros bőrkesztyűt.

A nap másnapig búcsút mondott az angyalok városának. A hőmérséklet nyolc fokra süllyedt, ami igazán nem lett volna rossz ott, ahonnan Angela származott, de ahol a meleg és a napfény a város tiszteletbeli lakójának számított, nyolc fok már elég volt ahhoz, hogy a büszke helybéliek előkeressék a szekrényekből a legvastagabb, legmelegebb kabátjukat. A vastag kabát pedig igazi áldást jelentett egy olyan ember számára, mint Angela, mivel a legtöbben a kabátjuk külső zsebébe tették a tárcájukat. Emellett a bélelt kabátok vastagabb réteget képeztek a külső zseb és az illető teste között, így nem kellett hatalmas szakértőnek lenni, ha valaki meg akarta szabadítani a viselőjüket a pénztárcájától. Ekkora csődületben igazán bocsánatos volt beleütközni valakibe az utcán vagy akár az üzletekben, így nem jelentett nagy kihívást benyúlni a másik zsebébe. Egy olyan nagy tudású szakembernek pedig, amilyen Angela volt, igazi jutalomjátékot kínált a zsúfolt Tujunga Village, ahol az emberek nyolcvan százaléka vastag kabátot viselt.

– Akkor kezdjük! – biztatta magát Angela, miután a tömegbe gázolt. A szeme úgy járt, akár egy zsákmányt kereső sólyomnak.

Az üzletsor felénél sem járt, és már három tárcával lett gazdagabb. Persze sokkal többet is összekaparhatott volna, de a főszezonban semmi oka nem volt elhamarkodottan gyűjtögetni a pénztárcákat, anélkül hogy tudta volna, mit találhat bennük.

Angela egyszerű, letisztult elvek mentén dolgozott: megfigyelte az üzletben vagy az utcán fizető célszemélyt. Ez két előnnyel járt: először is, így könnyen megállapíthatta, ki az, aki készpénzzel fizet, és ki az, aki kártyával. Másodszor pedig, ily módon láthatta, honnan veszi elő a tárcáját a kiszemelt személy: a kabátja vagy a zakója zsebéből, a táskájából és így tovább. Ezután nem maradt más dolga, mint követni az illetőt, és a megfelelő pillanatban lecsapni. Sosem kapkodott. Ezúttal nagyjából negyedóra után ellenőrizhette is a zsákmányt.

Angela sosem hagyta, hogy úrrá legyen rajta a mohóság. Már nem. Egyetlenegyszer engedett a csábításnak, és lebukott, rövid időre rács mögé is került. A börtönben megfogadta, hogy soha többé nem megy vissza oda. Azóta legfeljebb három tárcát vett magához egyszerre, mielőtt ellenőrizte volna a zsákmány tartalmát. Ha elegendőnek ítélte, aznapra befejezte a gyűjtögetést, ha nem, megszabadult a tárcáktól, és visszament az utcára egy második körre.

Most, a harmadik erszény után szüksége volt egy biztonságos helyre, ahol észrevétlenül kipakolhatta a tárcákat. A mindig zsúfolt, patinás Vitello étterem mögött állt a The Rendition Room nevű, harmincas éveket idéző koktélbár, amelynek a mosdója tökéletesen megfelelt a célnak.

Korábban is járt már ott párszor, de még sosem látta ilyen tömöttnek a helyet. A női mosdóban legalább öt percet kellett várnia, hogy bejusson az egyik fülkébe. Amikor sikerült, megszámolta a tárcákban talált készpénzt, és nagyon megörült.

Hatszáznyolcvanhét dollár nem egészen negyedóra alatt! Nem is rossz mindjárt az első napon, gondolta, és a pénz nagy részét a melltartójába rejtette.

Egy pillanatra átsuhant a gondolat az agyán, hogy visszamegy egy második körre.

Mennyi dohány van még kint az utcán!, súgta a vakmerő énje. Egy este összeszedhetsz annyit, amennyit máskor egy hónap alatt!

De a józan énje is azonnal ott termett, hogy a másik fölé kerekedjen. Mára végeztünk, ezt te is nagyon jól tudod. Ne csinálj hülyeséget, inkább menj és igyál valamit, ünnepeld meg a mai estét! Mégiscsak egy koktélbárban vagy.

Angela valóban tudta, hogy jobb, ha mára végez. A börtön óta sosem vitatkozott a józan eszével.

Mivel végzett, levette a fekete parókát, a sötét kontaktlencsét, és eltette őket, majd kilépett a fülkéből.

A bárban nagyon sokan voltak, így kellett pár perc, mire végre sorra került. Miután átfutotta a koktélválasztékot, úgy döntött, egy klasszikust, a Sidecart választja. Az asztalt illetően szerencséje volt, mert amint kezében az itallal elfordult a pulttól, egy kicsi, kerek állóasztalnál felszabadult egy hely, így gyorsan el is foglalta.

A koktélt kortyolgatva végigpásztázta a többi vendéget. Nem mintha felül akarta volna bírálni a korábbi döntését, miszerint mára végzett. Angela bárhol is volt, mindig ösztönösen szemügyre vette a körülötte lévőket, és mindez saját magának fel sem tűnt. Húsz másodperc alatt ki is szúrt három iszonyatosan könnyű prédát.

Tőle négy asztallal jobbra két negyvenes férfi már rendesen becsípett. A szemüveges alak a kabátja zsebébe tette a tárcáját, majd a kabátot összehajtva a mellette álló üres székre helyezte, a tárcás zsebbel felfelé.

Három asztallal előtte két huszonéves nő Margarita koktélt iszogatott, és az Angelának háttal ülő a szék támlájára akasztotta a kicipzározott retiküljét.

Jobbra, a szomszéd asztalnál egy magas férfi a mobiljába mélyedt. A lábánál egy elegáns bőrtáska pihent. Angela nem látta, mi lehet a táskában, de fogadni mert volna, hogy valami értékes.

Az emberek fogalmatlanok, gondolta Angela a fejét ingatva. Sosem tanulnak a hibákból.

A tekintete a bőrtáskáról a mobiljára meredő férfira siklott, akihez épp most lépett oda egy hatvanöt év körüli úr. Angela hallotta a beszélgetésüket.

– Elnézést, uram – mondta az idős férfi egy whiskyspohárral a kezében. – Nem bánja, ha az asztalára teszem a poharamat? Elég nagy a zsúfoltság ma este.

A magas férfi nem vette le a tekintetét a mobiljáról.

– Inkább ne tegye ide!

Angela felvonta a szemöldökét, azt hitte, nem jól hallotta.

Az idős férfin is látszott a megdöbbenés.

– Csak az asztal sarkából foglalok el egy pici részt – próbálkozott újra. – Csak a poharamat teszem le, nem fogom zavarni önt.

– Nos, az a helyzet, hogy már most is zavar – felelte a magas férfi, és végre felnézett az idős emberre. – Nézze, öregfiú, keressen más helyet a poharának, ez az asztal már foglalt!

Angela tágra nyílt szemmel, elképedve bámult a magas férfira. Micsoda seggfej!, gondolta.

Az idős úr nem tudta, mit feleljen erre, egy pillanatig csak állt ott tehetetlenül.

– Öreg, azt mondtam, húzzon el! – mondta a magas férfi határozott hangon.

A bácsi döbbenten megfordult, és otthagyta.

Angela már éppen fel akarta ajánlani az ő asztalát, amikor a vakmerő énje súgott neki valamit. Angie, az a mobilos ürge egy igazi bunkó, nem akarod megleckéztetni?

A tekintete visszavándorolt a földön lévő bőrtáskára.

A magas férfi tekintete pedig a mobiljára.

Angela megitta a koktélt, a túloldalról megkerülte az asztalát, és ott termett a magas férfi mögött. A kezébe vette a mobilját, és úgy tett, mintha telefonálna, hogy ne keltsen gyanút. Az álhívás közben a jobb lábával elérte a bőrtáska vállpántját.

A férfi vadul pötyögött valamit a telefonjába.

Angela elfordult a férfitól, miközben a mobiljába beszélt, és tett két lépést abba az irányba. A nyakát nyújtogatva körbepásztázta a helyiséget, mintha keresne valakit, és ezzel együtt a lábával óvatosan magával húzta a férfi táskáját.

A férfit teljesen lekötötte a telefonja, így nem vette észre, hogy a táska már vagy fél méterrel távolabb került tőle, de ha fel is tűnt volna neki, Angela hihetően védekezhetett volna a zsúfolt helyiségben azzal, hogy a lába véletlenül beleakadt a táska vállpántjába, és minden puszta figyelmetlenségből történt.

Angela újabb lépést tett, és ekkor rámosolygott a szerencse. Néhány asztallal odébb valaki elejtett egy poharakkal teli tálcát. Mindenki odakapta a fejét a hatalmas csörömpölésre, még a magas férfi is. Mire pár másodperc múlva visszafordult a mobiljához, Angela már el is hagyta a bárt, a kabátja alatt a férfi táskájával, öt perc múlva pedig már a kétszázharminchetes számú buszon utazott hazafelé.

Furdalta a kíváncsiság, nagyon szeretett volna belenézni a táskába, és bár a busz hátuljában ült, ellenállt a kísértésnek. Nem akarta, hogy más is lássa, ahogy átkutatja a táska tartalmát.

Több mint háromnegyed órába telt, hogy Tujunga Village-ből a Colfax Avenue végén lévő egyszobás lakásába érjen. Gyorsan bezárta maga mögött az ajtót, lerúgta a cipőjét, törökülésben az ágyra ült, maga elé tette a táskát, és kicipzározta.

De csalódnia kellett.

Talán a táska méretéből, alakjából vagy súlyából gondolta azt, hogy egy laptop vagy legalább egy tablet lehet benne. De mindössze egy hússzor huszonnyolc centiméteres, meglepően nehéz, fekete bőrkötéses napló került elő a táskából.

– Laptop helyett egy napló? Hát ez remek!

Angela elnevette magát, hogy hogyan lehetett ilyen szerencsétlen, és örült, hogy csak azért lopta el a táskát, mert meg akarta leckéztetni azt a seggfejet.

– Milyen egy suttyó gyökér volt! – mondta fejét rázva. – Remélem, fontos volt neked ez a napló.

Ösztönösen kinyitotta, és felületesen lapozgatni kezdte. Az első dolog, ami feltűnt neki, hogy a lapok sűrű, rendezett kézírással voltak telekörmölve. De nem minden oldalra írtak, némelyiken egyszerű rajzok, vázlatok szerepeltek, amelyeket Angela nem is nézett meg tüzetesebben. Néhány laphoz polaroid fotót tűztek. A tekintete megállt az első fényképen, és hirtelen elakadt a lélegzete.

Lapozott egyet... Újabb polaroid kép. Ezúttal kihagyott pár ütemet a szíve. Reszkető kézzel kiemelte a fotót, hogy megnézze, van-e valami a hátuljára vagy a kép alatti lapra írva. De semmi nem volt.

– Mi a franc?

A szavak önkéntelenül hagyták el Angela száját, majd a tekintete közvetlenül a kép helye alá siklott. Csak pár sort tudott elolvasni, mert az egész teste remegni kezdett.

– Uramisten! Angie, mit csináltál? Mi a fenét csináltál?

2. fejezet
December 7., hétfő

A Los Angeles-i rendőrség extrém erőszakos ügyekkel foglalkozó részlegének irodája a rablási és gyilkossági osztály távolabbi végében kapott helyet az angyalok városának központjában álló híres rendőrségi épületben. Robert Hunter, a részleg vezetője éppen visszatért az ebédszünetéről, amikor megszólalt az asztalán a telefon.

Második csörgésre vette fel.

– Hunter nyomozó, extrém erőszakos részleg.

– Szia, Robert! Susan vagyok – mutatkozott be a hívó. – Van egy perced?

Dr. Susan Slater Kalifornia egyik legjobb halottkémje volt, és jó néhány ügyön dolgozott együtt Hunterék részlegével.

– Persze – felelte a nyomozó. – Van valami gond?

– Nem tudom – mondta Slater, majd egy kis hallgatás után hozzátette: – Lehetséges.

Hunter kíváncsian előredőlt a székén.

– Oké, hallgatlak.

Az asztalán fekvő naplójára pillantott, és ösztönösen lapozgatni kezdte, hogy megbizonyosodjon arról, a részlegük semmiféle eredményt nem várt a halottkémtől.

És valóban nem.

– Ma reggel – kezdte Slater –, amikor dolgozni indultam, belenéztem a postaládámba, ahogy mindennap. A szokásos hétvégi reklámok mellett találtam benne egy nagy alakú borítékot, amelyre csak a nevemet írták rá hatalmas betűkkel.

– Hogy érted?

– Nem volt rajta bélyegző, nem szerepelt rajta sem a címem, sem a feladó neve vagy címe. Egyedül a nevem állt rajta.

– Ami azt jelenti, hogy valaki személyesen kézbesítette.

– Pontosan.

– És kinyitottad?

– Igen, de természetesen csak a megfelelő óvintézkedések után. És egy könyv volt benne.

– Igen? – kérdezte Hunter a homlokát ráncolva.

– Hogy egész pontos legyek... egy naplóféle.

– Naplóféle?

Egy ideig csend volt a vonal túlsó végén.

– Egy napló, amit szerintem látnotok kell Carlosszal – mondta végül Slater.

3. fejezet

Hunternek hosszú ideje Carlos Garcia nyomozó volt a társa, egy irodában is dolgoztak. A huszonkét négyzetméteres betonkockának mindössze egyetlen ablaka volt, a két íróasztalon kívül nem sok bútor állt benne, de legalább elvonulhattak a rablási és gyilkossági osztálytól, és kizárhatták a kíváncsi tekinteteket meg a folyamatos duruzsolást.

Hunter még dr. Slaterrel telefonált, amikor Garcia az irodába lépett, az asztalához ült, és a monitorába mélyedt.

– Van kedved eljönni a bűnügyi laborba? – kérdezte Hunter, miután letette a telefont, és már nyúlt is a kabátjáért.

A bűnügyi labor a hatóság tudományos részlegéhez tartozott, és nyolc speciális laboratóriumból állt, amelyek a rendőrség különböző osztályainak nyújtottak technikai segítséget az általuk végzett nyomozásokban. A nyolc labor többsége a Hertzberg-Davis Bűnügyi Tudományos Központban működött a Kaliforniai Egyetem kampuszán, Alhambrában, a San Gabriel-völgy nyugati részén.

– A bűnügyi laborba? – kérdezett vissza csodálkozva Garcia. – Van valami függőben lévő ügyünk?

– Nem, nincs – válaszolta Hunter, és elmondta, milyen beszélgetést folytatott dr. Slaterrel.

– Egy napló?

– Ezt mondta – erősítette meg Hunter.

– És mást nem említett? – kérdezte Garcia, miközben felállt, és ő is felkapta a kabátját.

– Csak annyit, hogy meg kellene néznünk.

– Oké, persze hogy benne vagyok! Mindig is imádtam a feszültséget.

4. fejezet

A hétfő délutáni forgalomban huszonnyolc percig tartott, hogy Hunter és Garcia megtegye a kilenc kilométeres utat a rendőrség Nyugati első utcán található központjától a Kaliforniai Egyetemre. A rendőrségi járműveknek fenntartott parkolóba álltak, majd elindultak a tudományos központ lenyűgöző ötszintes épülete felé, amely a kampusz délnyugati részén volt. A recepción igazolták magukat, majd a lépcsőn felmentek az első emeletre, ahol a nyomanalizáló laborban várta őket dr. Slater.

– Nagyon várod már a holnapi bulit, mi? – kérdezte Garcia az első lépcsőfordulóban.

– A rendőrségi karácsonyi bulira gondolsz? – kérdezett vissza Hunter közömbösen.

– Persze – felelte Garcia láthatóan izgatottan. – A zombi Mikulás-jelmezemet fogom felvenni.

– Zombi Mikulás? – kérdezte Hunter, és összeszorította a száját. – Ez most komoly?

– Persze! Olyan unalmasak ezek a bulik, hogy muszáj feldobni őket valamivel.

– És úgy gondolod, a zombi Mikulás-jelmez alkalmas erre?

– Csak féltékeny vagy, amiért te nem vehetsz fel jelmezt. Ott ülsz majd Blake kapitánnyal a vezetők asztalánál.

Hunter bólintott, és az égnek emelte a tekintetét.

– Hogy fogom élvezni!

– Ja, az biztos – nevetett Garcia.

A nyomanalizáló labor volt a nyolc labor egyike, és a nevének megfelelően olyan nyomokat és bizonyítékokat vizsgáltak itt, amelyek egy erőszakos bűncselekmény során az elkövető és az áldozat között létrejött fizikai kontaktus eredményeképp keletkeztek. Ezenkívül itt elemezték a különféle természetes és nem természetes anyagokat, amelyeket egy bűncselekmény helyszínéről gyűjtöttek be.

A labor dupla ajtaja mindig zárva volt, ezért megálltak előtte, és Hunter becsengetett. Pár másodperc múlva a bejárat berregve kinyílt.

Maga a labor szinte akkora volt, mint a rablási és gyilkossági osztály egész szintje. A levegő egy kicsivel hűvösebbnek tűnt a kellemesnél, de így is melegebb volt, mint odakint. Néhány bűnügyi technikus fehér köpenyben dolgozott a munkaállomásokon. A háttérből megnyugtató klasszikus zene szólt.

– Erre gyertek! – ütötte meg a két nyomozó fülét dr. Slater hangja, miközben az ajtó lassan becsukódott mögöttük.

A nő egy mikroszkóp előtt ült, nem messze Huntertől és Garciától.

Dr. Susan Slater a harmincas éveiben járt, százhetven centiméteres, karcsú, izmos nő volt, magasan ülő arccsonttal és finom ívű orral. A hosszú, szőke haját kócos kontyba fogta, az alig észrevehető sminkje kiemelte a világító kék szemét.

– Kösz, hogy ilyen hamar bejöttetek – mondta, és egy biccentéssel üdvözölte a két nyomozót.

– Hát nagyon kíváncsiak lettünk a titokzatos telefonod után – mosolygott Garcia. – Tehát mit is kaptál?

– Pontosan azt, amit Robertnek mondtam a telefonban – válaszolta dr. Slater lágy, derűs hangon, amelyből kiérződött a tudás és a tapasztalat. – Valaki bedobott a postaládámba egy csomagot a hétvégén, valószínűleg tegnap este vagy ma kora reggel. Már a borítékot is nagyon furcsának találtam.

– Miért, mi baj volt vele? – kérdezte Garcia.

– Először is, nem volt rajta se címzés, se bélyeg, csak a nevem. És a feladó címét sem írták rá.

Egy jókora átlátszó, simítózáras nejlontasakra mutatott, amely előtte feküdt a munkaasztalon, a mikroszkóp mellett. A zacskóban egy barna boríték volt, amelyen méretes betűkkel a nő neve szerepelt: Susan Slater.

– Megnézhetem? – mutatott Hunter a tasakra.

– Egész nyugodtan.

Hunter felvette, és úgy tartotta, hogy Garcia is láthassa a borítékot.

– Gondolom, már ellenőrizted rajta az ujjlenyomatokat – jegyezte meg Garcia.

– Igen – bólintott dr. Slater –, de csak az enyém van rajta.

– És a kézírás? – kérdezte Hunter.

– Csupa nagybetű, semmi különös nincs benne. Egy olcsó, hegyes végű filctollal írták. Nem érdemes időt pazarolni a márka kiderítésére, mert tömegével kaphatók az ilyenek a szupermarketekben.

Hunter bólintott, és letette a zacskót.

– Említetted, hogy valami naplóféle volt benne.

– Igen – felelte dr. Slater, és a labor túlsó végébe mutatott. – És itt sűrűsödtek össze az események. Gyertek, megmutatom!

Hunter és Garcia követte a nőt. Elhaladtak egy csapat technikus mellett, akik annyira belemerültek a munkájukba, hogy szinte tudomást sem vettek a két nyomozóról. A helyiség túlsó végében két leválasztott rész volt. Az egyiknél dr. Slater beütött egy nyolc számjegyű kódot az ajtón lévő panelen.

Egy nyolcszor hat méteres helyiségbe léptek, ahol három munkaállomáson öt monitor és hat különböző – két lézer, két sztereó, egy inverz és egy konfokális – mikroszkóp állt. A szobában egy-két fokkal hűvösebb volt a labor többi részéhez képest. Dr. Slater az ajtótól balra lévő üres munkaállomáshoz vezette a nyomozókat.

– Szóval ma reggel, amikor belenéztem a postaládámba, és kivettem a borítékot, majdnem ott helyben fel is bontottam – mondta dr. Slater, majd a hüvelyk- és mutatóujjával demonstrálta a kis híján megtett mozdulatot. – Nem emlékeztem, hogy rendeltem volna valamit a neten, de nálam nem meglepő, ha teljesen megfeledkezem róla, főleg, ha több mint három nappal később érkezik. Időnként viszont előfordul, hogy a központi labor vagy az ország valamelyik pontjáról egy másik labor váratlanul küld egy mintát, anyagot, bármit, hogy... – Elhallgatott, vállat vont, majd folytatta: – Szóval előfordul ilyen. Tehát majdnem kibontottam a borítékot, de az utolsó pillanatban szerencsére észbe kaptam. Sem a központi, sem más laborból nem hoznának semmit így, címzés nélkül, mert ha mégis, az biztosan nagyon sürgős lenne, és nem hagynák a postaládámban, hanem becsöngetnének, hogy személyesen vegyem át. Ezért aztán azonnal behoztam a borítékot, és gyorsan háromféle képalkotó diagnosztikával is ellenőriztem: hagyományos röntgennel, amelyből kiderült, hogy egy napló van a borítékban, aztán robbanószer-keresővel, ami negatív lett, végül méreg- és veszélyesanyag-keresővel, ami szintén negatív eredményt hozott. És miután komplett idiótának éreztem magam, amiért ilyen paranoiás vagyok, és egy csomó állami forrást elpazaroltam, végre kinyitottam a borítékot. – Egy másik bizonyítékos tasakra mutatott a mögötte lévő munkaállomáson. A nejlonban egy bőrkötéses napló volt. – Ez volt benne, de vegyetek fel kesztyűt, mielőtt hozzányúlnátok!

A két nyomozó kivett a falnál lévő tartóból egy-egy pár kék gumikesztyűt, és fel is húzták.

A naplót még ki sem vették a zacskóból, de Hunteréknek máris feltűnt, hogy a fekete bőrkötés vastagabb, mint általában egy ilyen napló esetében. Sem az első, sem a hátsó borítón nem szerepelt semmiféle írás vagy bármi egyéb.

A második furcsaság, ami azonnal feltűnt nekik, hogy a napló szokatlanul nehéz volt, pedig csak százhúsz-százharminc oldalas lehetett. Oldalról nézve látszott, hogy a lapok nem fekszenek rendesen a két borító között. A legtöbb meghajlott, ami arra utalt, hogy átáztak, esetleg valamit rájuk ragasztottak, vagy épp mindkettő.

Hunter és Garcia a munkaállomás két oldalára állt, és Hunter kihúzta a naplót a tasakból, letette a munkalapra, majd kinyitotta az első oldalon.

Egy naplótól azt várná az ember, hogy az elején a tulajdonos neve meg adatai szerepeljenek, de ennél teljesen üres volt a borítólap belső oldala. Nem írtak bele nevet, telefonszámot, e-mail-címet... semmit.

A két nyomozó az első oldalra pillantott.

A bejegyzés szintén eltért a megszokottól, mert nem látták el dátummal, és a lap többi részén sem lehetett látni dátumozást. Nem voltak oldaltörések, bekezdések, csak sűrűn egymás után írt szavak végeláthatatlan sorokban, de a szöveg írója szerencsére alkalmazott központozást, így legalább ez segítette elválasztani a gondolatait, és kissé érthetőbbé tette a szöveget.

A naplót végig viszonylag rendezett folyóírással, fekete tintával írták tele. Ha az író hibázott, egyetlen vonallal áthúzta: nem használt hibajavítót, nem próbálta kitörölni, semmiféle csúnya közbevetést nem engedett meg. Még a margók sem sárgultak meg, ami arra utalt, hogy a napló nem lehetett túl régi. Huntert meglepte, milyen egyenes sorokban írt a szerző, holott a lapok nem voltak bevonalazva.

Garcia már éppen tovább akart lapozni, amikor Hunter a jobb karjára tette a kezét, hogy visszatartsa. A tekintete a lap első során időzött, majd elkezdte olvasni.

Elizabeth Gibbsnek hívták, 1994. október huszonkettedikén született. Nem mintha érdekelne a nevük, vagy az, kik voltak, és milyen életet éltek. Ennyi áldozat után már csak értelmetlen arcokká váltak, amelyek belevesznek a sötétbe. Az egyik beleolvad a másikba... Az áttűnik a következőbe... és így tovább. A körforgás soha nem ér véget. A memóriám már nem a régi. Elfelejtek dolgokat. Sok minden kimegy a fejemből, és ez csak egyre rosszabb lesz. Többek között ezért döntöttem úgy, hogy naplót fogok vezetni. Meg a biztonság miatt. Már rég el kellett volna kezdenem ezt a naplót, amikor először hallottam a hangokat, de késő bánat. Megpróbáltam felidézni a történéseket... részleteket a múltból, de nem elég jó a memóriám, és már csak romlani fog. A hangok ezúttal is konkrét utasításokat adtak az alanyról. Legyen nő! Legalább százhetven centiméter. Legyen hosszú, egyenes szálú fekete haja és sötét szeme! Nem lehet több hetvenöt kilónál. Ami a származását illeti, legyen fehér! Mindössze pár napra volt szükségem, hogy megtaláljam. Nem volt nehéz. Követtem a célszemélyt szerte a városban, és egyszer csak kínálkozott a lehetőség. Időpont: 2018. február harmadika, tizenkilenc óra harminc perc. Helyszín: az Albertsons pékség parkolója a Rosecrans Avenue-n, La Miradában. Fotó: ugyanazon az estén pár órával az elrablás után.

Hunter lapozott, de a lap másik fele üres volt. A napló írója csak a lapok elülső oldalára írt. A következő oldal hét-nyolc centiméter kihagyással indult, amelyen nagyjából tizenöt sor fért volna el. A lap tetején két apró lyuk jelezte, hogy valamit beletűztek. Az üres rész jobb oldalán, a lap szélénél egy vérnek látszó folt éktelenkedett. Hunter dr. Slaterre nézett.

– Itt egy fénykép volt? – kérdezte.

– Igen – felelte a nő, és egy másik munkaállomáshoz sétált. Felvett róla egy bizonyítékos tasakot, és átadta Hunternek.

A zacskóban egy Instax Mini géppel készült, hatvankét milliméter hosszú és negyvenkét milliméter széles polaroid kép volt. A fotó egy húszas évei közepén járó nőt ábrázolt, a hosszú, egyenes haja lazán omlott a vállára. A sötét szempár, az egész arckifejezés elképesztő rémületről árulkodott. A könnyei elkenték a szemfestékét, az arcán sötét csíkok futottak girbegurba vonalakban. A halványvörös rúzsa elkenődött az arcán. A világoskék blúzát átizzadta a gallérnál és a vállaknál. A fénykép egy salakbeton fal előtt készült.

– Mindent bezacskóztunk, hogy meg lehessen vizsgálni – mondta dr. Slater.

– Hogyhogy mindent? – nézett az orvosra Garcia.

– Összesen tizenhat fotót csatoltak a naplóba, tizenhat különböző „alanyról”.

A két nyomozó már korábban észrevett a dr. Slater mögötti munkaállomáson egy kisebb kupac bizonyítékos tasakot, de azt hitték, azok más ügyekhez tartoznak.

– Ez a folt a lap szélén vér? – kérdezte Hunter.

– Igen – erősítette meg dr. Slater. – Minden fénykép mellett ott van egy hasonló vérfolt. A logika szerint a fotón szereplő áldozat vére az. Ebből mintát vettem, és átküldtem a DNS-laborba. – Elhallgatott, és karba fonta a kezét. – De legyetek szívesek, olvassátok tovább, még csak ezután jön a java!

Hunter a napló mellé tette a bizonyítékos tasakot, és a tekintete visszatért a szövegre, amely a kihagyott hely alatt folytatódott. Ezen az oldalon egy láda sematikus rajza is látható volt. A láda alá odaírták, hogy fa, és megadták a pontos méretét, még a fedelének is.

Az előző alany valóban borzalmas halált halt, a mostani előkészítése és kivitelezése azonban viszonylag egyszerűnek bizonyult. Nincs vér. Nincs kínzás. Nincs megalázás. Tisztán hallottam a hangokat: „Élve kell eltemetned.”

5. fejezet

Hunter megdermedt, aggódva bámulta a zacskóban lévő polaroid képet, aztán dr. Slaterre pillantott.

– Ez most komoly? – kérdezte Garcia az arcán kétkedéssel. – Biztos vagy benne, hogy nem valami rossz vicc?

– Nos, pont ezért hívtalak titeket – felelte az orvos. – A világért sem szerettem volna pazarolni az időtöket, ezért bátorkodtam saját magam rákeresni a nőre az eltűnt személyek adatbázisában. Elizabeth Gibbs – olvasta a kezében lévő papírról, miközben a másik kezét zsebre dugta. – 1994. október huszonkettedikén született itt, Los Angelesben. La Miradában él, az eltűnését 2018. február negyedikén jelentette be a barátja, Phillip Miller, akivel egy házat béreltek nem messze a naplóban említett helytől, az Albertsons Rosecrans Avenue-n lévő üzletétől. A nő üres, fehér Nissan Sentrájára a pékség parkolójában talált rá a seriffhivatal, a kocsiban nem voltak ujjlenyomatok, sem semmilyen egyéb használható nyom. Elizabeth Gibbs mindeddig nem került elő, most is eltűntként szerepel a nyilvántartásban. – Dr. Slater zsebre vágta a papírt, majd hozzátette: – Ha esetleg nem vettétek volna észre, az eltűnése dátuma megegyezett azzal, ami a naplóban szerepelt.

– Igen, észrevettem – mondta Hunter a homlokát ráncolva.

– A papírodon szerepel annak a nyomozónak a neve, akit megbíztak az üggyel? – kérdezte Garcia.

– Henrique Gomez nyomozó – felelte a nő, miután ismét elővette a lapot. – A Los Angeles-i rendőrség eltűnt személyekkel foglalkozó részlegén dolgozik. Ismeritek?

Hunter és Garcia ingatta a fejét.

– És ahogy az lenni szokott – folytatta a nő –, nagyon alaposan utánanéztek Miss Gibbs barátjának, de sziklaszilárd alibivel rendelkezett.

Garcia zavartan vakargatta a homlokát, és nagyot sóhajtott.

– Elég komoly déjà vu érzésem van – jelentette ki Hunterre nézve. – Megint egy napló, amelyben a gyilkos leírja az áldozatát és azt, hogyan ölte meg?

Hunter tudta, hogy a társa Lucien Folterre utal, aki vitathatatlanul a legveszélyesebb és a legelképesztőbb sorozatgyilkos volt Hunterék pályafutása során, Lucien azonban szerencsére az Amerikai Egyesült Államok egyik legbiztonságosabb börtönében pihent a coloradói Florence-ben.

– Carlos, ez nem ugyanaz – mondta Hunter a társának.

– Nem is ezt állítom, csak láttunk már hasonló naplót, amelyben a gyilkos leírta az áldozatait és azt, hogy miképp ölte meg őket. Elég szörnyű emlékeket idézett.

– Srácok, mondjátok, miről beszéltek? – kérdezte dr. Slater kíváncsian. – Miféle szörnyű emlékekről?

– Egy régebbi esetünkről – felelte Hunter szűkszavúan.

A figyelme visszatért a naplóra, mert szerette volna végigolvasni a bejegyzést.

Nem volt nehéz elkészíteni a ládát, amelybe majd az áldozat fekszik. A hangok erről nem adtak utasítást, így szabadon csinálhattam meg úgy, ahogy akartam. Néhány keményfa deszka, egy zacskó szög, és ennyi. Nem lett volna értelme úgy elkészíteni, hogy belül kényelmes legyen. A kérés technikai része egy egész napot vett igénybe, de végül sikerült mindent úgy rendeznem, hogy hibátlanul működjön a terv. Az alanyt sosem fogják megtalálni a nyugvóhelyén – é. sz. 34° 15’ 16,9”, k. h. 118° 14’ 52,4”.

– Ez most az, amire gondolok? – kérdezte Garcia elképedve.

Hunter érezte, hogy szétárad benne az adrenalin. A napló írója megadta a hosszúsági és szélességi koordinátákat.

– Igen, szerintem az – felelte.

A két nyomozó dr. Slaterre nézett, aki szinte bocsánatkérően bólintott.

– Tartsatok kíváncsinak, de nem tudtam várni, és beütöttem azokat a koordinátákat egy térképes alkalmazásba!

– És? – kérdezte Garcia izgatottan.

– Egy mindentől távol eső terület egy kisebb erdő közelében, dombok között, úgy másfél kilométerre bent a Deukmejian Tájvédelmi Körzetben, Glendale-ben. A hely egyértelműen távol van mindentől, de azért nem annyira, hogy ne legyen megközelíthető.

Egy pillanatra csend támadt a helyiségben.

Garcia észrevette Hunter arckifejezését, és ő szólalt meg először:

– Robert, ismerem ezt a nézésedet – biccentett a társa felé. – Tudom, mi jár a fejedben, de nem gondolod, hogy mielőtt engedélyt kérünk Blake kapitánytól az áldozat kiásásához, legalább a vérfolt DNS-eredményét meg kellene várnunk? Elizabeth Gibbs DNS-mintája nyilván szerepel az eltűnt személyek részlegén, és ha egyezést mutat a két minta, úgyis engedélyt kapunk a kutatás megkezdésére. De ha csak két egyező dátummal és egy gyanús naplóval állítunk be a kapitányhoz, nem fog hozzájárulni semmihez. Tudod, hogy így lesz, főleg, miután nálunk is komoly megszorítások vannak.

– De a polaroid fotókról se feledkezzünk meg! – jegyezte meg dr. Slater.

– Akkor is! – vitatkozott Garcia. – Ez nem lesz elég a kapitánynak ahhoz, hogy kutatócsoportot küldjön egy mindentől távoli, erdős területre. Komoly nyomás alatt van a költségvetés miatt, és ezek nem olcsó dolgok. Egy egész csapatot kell kiküldeni munkagépekkel, lámpákkal, generátorokkal, a munkadíjról nem is beszélve. A kapitánynak több kell néhány egyező dátumnál és polaroid képnél.

– Igazad van – mondta Hunter –, de te is tudod, hogy a DNS-vizsgálat eltart egy darabig, még ha sürgősen is kérik – tette hozzá, és az órájára pillantott.

Garcia pontosan tudta, mi jár a társa fejében.

– Ezt nem gondolhatod komolyan! – mondta Hunterre sandítva.

– Mindjárt két óra – mondta Hunter. – Háromra, legkésőbb fél négyre odaérhetünk. És akkor még van legalább másfél óránk napvilágnál, de ha kell, holnap visszamehetünk.

– Megőrültél? – kérdezte Garcia hitetlenkedve. – Susan most mondta, hogy az a hely valahol a Deukmejian Tájvédelmi Körzet szívében van. Voltál már ott, igaz? Helyenként erősen csipkézett, sziklás terület, kemény talaj... – Elhallgatott, vállat vont, majd folytatta: – Nyilván te is tudod ezeket, de egy tapasztalt sírásónak még optimális körülmények között is beletelik hat órába, mire kiás egy kétméteres sírt. Te rutinos ásó vagy?

– Ástam már.

– Ami annyit jelent, hogy nem vagy az – mondta Garcia. – Ahogy én sem. És a kemény talajon valószínűleg egy egész nap is kell kettőnknek, hogy kiássunk egy sírt. Tehát ha ma kimegyünk, ott töltjük az estét, és valószínűleg a holnapi napot is. Robert, profi csapatra van szükségünk.

– Igazad van, és elfogadom az érvelésed, de pár dologról megfeledkeztél.

– Komolyan? Például miről?

– Lehet, hogy nem megfelelő ott a talaj, de nem egy érintetlen területen kell ásnunk, hanem újra kiásunk egy sírt, egy, már megmozgatott talajrészt, és ez nagyban megkönnyíti a munkát. És láttunk már olyan eseteket, amikor a tettes maga ásta el az áldozatát vagy annak a maradványait. Emlékszel ilyenre, igaz?

– Persze.

– Akkor nyilván arra is, hogy azok a sírok egyáltalán nem voltak mélyek. Nemegyszer találkoztunk olyannal, amely csak hatvan-hetven centi, legfeljebb egy méter mély volt, és ennek pontosan az az oka, amit te is említettél: egy tapasztalt sírásó hat óra alatt ás meg egy szabványméretű, két méter mély sírt, azt is csak megfelelő viszonyok között. Hát akkor egy tapasztalatlan személy kemény talaj esetén? Egy egész nap kellene hozzá, ha nem több – rázta a fejét Hunter.

Garcia az állát vakargatta.

– Ha az illető a saját kertje végében ásta volna el az áldozatot, azt mondanám, esetleg – folytatta Hunter –, de egy közparkról beszélünk, és bár van néhány eldugottabb része, attól még nyilvános a nagyközönség számára. Ki a fene kockáztatná meg, hogy egész nap ásson egy közparkban, ahová egy hullát akar elrejteni? Pár óra még rendben van, na de egész nap? Meg lennék lepve, ha hetven-nyolcvan centinél mélyebbre kellene vájnunk.

Garcia nem tudott vitatkozni a társa logikájával.

– És honnan szerzünk ásót meg mindenféle cuccot, amire szükségünk lehet? – kérdezte.

Hunter dr. Slaterre nézett.

– Nálunk vannak ilyenek – bólintott a nő. – Van pár furgon odalent, amelyek ilyen felszerelésekkel vannak tele. Bármit kölcsönvehettek.

Garcia hátrahajtotta a fejét, és lehunyta a szemét. Ezt a csatát elveszítette.