Benjamin Stevenson: Everyone On This Train Is A Suspect

Copyright © Benjamin Stevenson, 2023

Hungarian translation © Orosz Anna, 2024

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Benjamin Stevenson: Everyone On This Train Is A Suspect

Penguin Random House, Australia, 2023

Fordította: Orosz Anna

ISBN: 978 963 598 285 1 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bobály Icu

Korrektor: Boncz Éva, Ligeti Szilvia

Tördelés: KFBook Design

Műfaj: krimi

Jerry Kalajiannak

Sorsfordító voltál.

Csakis egy detektív lehet – tehát a dedukciónak egyetlen főszereplője –, egyetlen deus ex machina. Amennyiben három vagy négy – néha akár egy egész csapatnyi – detektív elméjét fordítjuk ugyanarra a problémára, nem csupán a figyelem szóródhat szét és a logika egyenes vonala törhet meg, hanem az olvasó is becsapódhat. Egynél több nyomozó között ugyanis nem tudja, melyikük a társa a dedukcióban. Mintha egy váltófutócsapat összes tagjával versenyeznie kellene.

S. S. Van Dine: A krimiírás húsz szabálya,
9. szabály (1928)

A folytatás annak beismerése,
hogy önmagad utánzására korlátozódtál.

Don Marquis

AZ AUSZTRÁL KRIMIÍRÓK
FESZTIVÁLJÁNAK
50. JUBILEUMI PROGRAMJA

Az AKF szervezői számára megtiszteltetés, hogy díszvendégeként üdvözölhetik Henry McTavisht, a világhírű bestseller krimisorozat megalkotóját, melynek főszereplője Morbund nyomozó.

„Letehetetlen és legyőzhetetlen. Senki sem érhet McTavish nyomába.”

New York Times

Ernest Cunningham: Ernest Cunningham A családomban mindenki gyilkos című memoárja Ausztrália egyik leghírhedtebb sorozatgyilkosa, a Fekete Nyelv történetével ismertette meg az olvasókat. A szerző jelenleg egy regényen dolgozik.

Lisa Fulton: Lisa Fulton első, bestseller regénye, Az igazság egyensúlya alapjaiban rengette meg a krimiirodalmat huszonegy évvel ezelőtti megjelenésekor féktelen dühével és brutális őszinteségével, s bekerült a Women’s Prize „Igazságszolgáltatás az irodalomban” kategóriájának 2003-as jelöltjei közé. A szerző régóta várt második regényén dolgozik.

S. F. Majors: S. F. Majors lebilincselő thrillereinek pszichológiai összetettsége és hajmeresztő fordulatai világszerte magukkal ragadták az olvasókat. Az írónő jegyzi a New York Times-bestseller Fordulatok című regényt, amelynek filmes jogait a Netflix vásárolta meg. A csoporttársam sorozatgyilkos című young adult thrilleréből Broadway-musical készül. S. F. Majors gyerekkorában ugyanazt a három könyvet olvasta újra és újra, mert az icipici város iskolai könyvtára mindössze ennyit tartott. Ma már a Kék-hegységben él a párjával és két kutyájukkal.

Alan Royce: Alan Royce a tizenegy nagy- és három kisregényből álló dr. Jane Black-sorozat szerzője. Krimiírói világhírét megelőzően törvényszéki orvosszakértőként dolgozott. Halottasházakban, boncolások során szerzett szakértelmét ma már az irodalomban kamatoztatja. „Durva, valósághű és könyörtelen. Figyelemre érdemes.” Time (2011)

Wolfgang: a Nemzetközösségi Írók 2012. évi díjának győztese; a Bookseller’s Favourites, a Goodreads Readers’ Choice szépirodalmi és a Best of Amazon díjának 2012-es esélyese; a Women’s Prize „Igazságszolgáltatás az irodalomban” kategóriájának 2003-as jelöltje (részvételét külön engedély tette lehetővé); a Miles Franklin és az Independent Library Choice-díj 2015-ös előválogatottja; az Archibald Packer-díj 2018-as témája; a Nemzetközi költészeti verseny 2020-as elismertje a csendes-óceáni térségben. Jelenleg egy interaktív művészeti projekten dolgozik, melynek címe Az irodalom halála.

PROLÓGUS

Feladó: ECunninghamWrites221@gmail.com

Címzett: <TÖRÖLVE>@penguinrandomhouse.com.au

Tárgy: Prológus

Szia <TÖRÖLVE>!

Sajnos a prológusra a válaszom határozott nem. Tudom, hogy a krimiknél ez a bevett szokás, hogy berántsa az olvasót satöbbi,
satöbbi, de itt egy kissé ízléstelennek hatna.

Természetesen tisztában vagyok vele, hogyan kellene megírnom azt a jelenetet, amit szeretnél. Egy mindent látó szem körbepásztázná a kupé romjait, elidőzve a küzdelem nyomain: az összegyűrt ágyneműn, a felfordított matracon, a fürdőszobaajtón lévő véres kézlenyomaton. Adjunk hozzá még pár röpke pillantásnyi nyomot: három szót, amit sietve firkantottak kék tintával egy kéziratra, és kontrasztban áll a gyilkos fegyver vérvörös, csöpögő hegyével. Kellőképpen felcsigázza az olvasót, ugyanakkor eléggé semmitmondó, hogy ne spoilerezzen.

Végül a holttest képét látnánk. Természetesen arctalanul. Az elején még távol kell tartani az áldozatot az olvasótól. El lehet hinteni néhány apró morzsát, egy személyes holmit, például egy ruhadarabot (mit tudom én, egy kék sálat vagy ilyesmit), amire az olvasó figyelhet majd a cselekmény kibontakozása közben.

Ennyi: a sztori, a vér és a hulla. A mézesmadzag. Ebből áll a prológus.

Nem arról van szó, hogy ne bíznék a szerkesztői szakértelmedben, csak teljességgel értelmetlennek tartom, hogy újra lejátsszak egy későbbi jelenetet a könyvből pusztán izgalomkeltésből. Olyan, mintha azt mondanám: „Hé, tudom, hogy beletelik egy kis időbe, mire beindul a sztori, de higgyétek el, be fog.” A szerencsétlen olvasó pedig tartson ki, amíg el nem jutunk a gyilkosságig.

Valójában az a jelenet már a második gyilkosság, de érted, mire gondolok.

Egyszerűen nem akarok túl sokat elárulni. Tehát felejtsük el a
prológust, jó?

Üdv:

Ernest

Ui. Szerintem eléggé nyilvánvaló, hogy azok után, ami történt, új irodalmi ügynökre lesz szükségem. Erről majd külön e-mailt írok neked.

Uui. Igen, muszáj betennünk a fesztivál programját. Szerintem fontos nyomok vannak benne.

Uuui. Volna egy nyelvtani kérdésem. Mindig is komikusnak találtam a Gyilkosság az Orient expresszen címét, mivel a gyilkosságok a vonatfülkében történnek, és nem a vonat tetején. A Halál a Níluson valamivel helyesebb, mivel senki sem fullad bele a vízbe. Persze nyelvtanilag úgy helyes, hogy vonaton vagy repülőn. Nem akarok ezen rugózni, mégis az lenne a kérdésem, a cím legyen vonaton, vagy inkább vonatfülkében? Nyilván azért kérdezem, mert a legtöbb gyilkosságra a fülkében kerül sor, kivéve persze azt, amelyikre a vonat tetején. Leszámítva az öreg fickó párját meg azokat, akik vele együtt vesztek oda, de ez flashback.

Érthető, amit írok?

MEMOÁR

ELSŐ FEJEZET

Szóval megint írok. Ami, gondolom, jó hír azoknak, akik új kötetet vártak, azoknak viszont pech, akiknek meg kellett halniuk azért, hogy legyen miről írnom.

A kupéban fogok bele, mivel pár dolgot le akarok jegyezni, mielőtt elfelejteném vagy eltúloznám őket. A szerelvény épp vesztegel, nem egy állomáson, hanem a nyílt pályán, úgy egyórányira Adelaide-től. Az elmúlt négy nap véget nem érő vörös sivatagját először aranyló búzamezők váltották fel, aztán tejgazdaságok buja zöld legelői, és a korábban még lapos horizont helyébe a lágyan hullámzó, végtelen róna lépett, amelyet tucatnyi, lustán forgó szélerőmű központoz. Mostanra már Adelaide-be kellett volna érnünk, de kénytelenek voltunk megállni, hogy a hatóságok eltakaríthassák a hullákat. Bár szerintem a késlekedés oka valójában inkább az, hogy nehezen találják őket. Mármint a darabjaikat.

Én pedig belekezdtem az új könyvbe.

A kiadóm szerint a második rész mindig nehéz ügy. Be kell tartani bizonyos szabályokat, például a háttérsztori adagolásakor azokra is tekintettel kell lennem, akik már olvastak tőlem, és azokra is, akik még nem hallottak rólam. Azt mondják, jobb, ha nem untatom a visszatérőket, de nem is szabad kihagynom semmi olyasmit, ami összezavarhatja az újoncokat. Nem tudom, ti melyik csoportba tartoztok, hát kezdjük azzal, hogy a nevem Ernest Cunningham, és nem először csinálom ezt. Mármint a könyvírást. De egy sor gyilkossági ügyet is felgöngyölítettem már.

Ez az egész eléggé természetesen jött nálam. Mármint az írás, nem a halálesetek, amelyek persze egyáltalán nem természetes okból következtek be. Úgy véltem, a túlélők közül én rendelkezem a legjobb képesítéssel arra, hogy elmeséljem a sztorit, mivel volt már némi, kis jóindulattal „karrier”-nek is nevezhető szerzői előéletem. Korábban arról írtam könyvet, hogyan írjanak mások könyvet. Egészen pontosan a krimik szabályait vetettem papírra. Hogy teljesen őszinte legyek, az inkább pamfletnek mondható, mint könyvnek. Saját kiadásban jelentettem meg, online, darabját egy dolcsiért. Nem ez minden író álma, de megélhetésnek elég. És amikor tavaly megtörtént velünk ez az egész odafent a hólepte hegyekben, aztán bekopogtatott a média, arra gondoltam, akár hasznát is vehetném a tudásomnak, és leírhatnám a sztorit. Volt persze segítségem, az aranykor krimijeinek alapszabályaihoz folyamodtam, amelyeket olyan írók fektettek le, mint Agatha Christie, Arthur Conan Doyle, legfőképpen pedig egy Ronald Knox nevű pasas, aki megfogalmazta A detektívregény tízparancsolatát. Nem ő az egyetlen szerző, aki szabályokat alkotott. Az évek során sokan megpróbálkoztak azzal, hogy valamilyen képletbe foglalják a krimiket. Még Henry McTavishnek is akadt pár szabálya.

Ha azt hiszitek, ti aztán egyetlen krimiszabályt sem ismertek, biztosíthatlak benneteket, hogy tévedtek. Az egész ösztönös. Hadd mondjak egy példát. Ezt a könyvet egyes szám első személyben írom. Tehát ahhoz, hogy nekiüljek, és fizikailag le tudjam írni ezeket a mondatokat, túl kellett élnem a könyvbeli eseményeket. Az egyes szám első személy túlélést jelent. Ezúton kérek előre elnézést a feszültség hiányáért a huszonnyolcadik fejezetben, amikor majdnem otthagyom a fogam.

A szabályok egyszerűek. Csak semmi természetfeletti. Egypetéjű ikrek kizárva. A gyilkost a történet elején be kell mutatni (valójában már be is mutattam, és még vége sincs az első fejezetnek, igaz, számításba vettem, hogy talán átugrottátok a könyv elejét), és kellően jelentős szereplőnek kell lennie ahhoz, hogy hatást gyakorolhasson a cselekményre. Ez fontos. Elmúltak azok az idők, amikor a komornyik volt a tettes. A fair playhez elengedhetetlen, hogy a gyilkosnak legyen neve, és az forduljon e lő gyakran a könyvben. Ennek igazolásaként elárulom, hogy mostantól fogva pontosan százhat alkalommal szerepel a könyvben a gyilkos neve (minden formáját beleszámítva). De ami a legfőbb, és minden szabály lényege: semmiféleképpen nem szabad eltitkolni az olvasó elől a nyilvánvaló igazságot.

Ezért beszélek hozzátok így. Valószínűleg feltűnt nektek, hogy kissé közlékenyebb vagyok, mint az ilyen könyvekben megszokott nyomozók. Ez azért van, mert semmit sem fogok eltitkolni előletek. Elvégre ez mégiscsak egy fair play krimi.

Ígérem, hogy olyasmit nyújtok, ami ritkaságszámba megy a modern krimikben: megbízható narrátor leszek. Biztosra vehetitek, hogy minden fordulatnál az igazat mondom. Csak semmi szemfényvesztés. Azt is megígérhetem, hogy egyetlenegyszer fogom kiejteni a rettegett mondatot: „ezt az egészet csak álmodtam”, de meggyőződésem, hogy az adott kontextusban megengedhető a használata.

Noha egyetlen író sem vetett papírra kifejezetten a folytatásokra vonatkozó szabályokat (Conan Doyle legendásan élvezte Sherlock Holmes megölését, és kelletlenül, csak a pénz miatt hozta vissza a halálból), úgyhogy ebben csak magamra számíthatok. Egyedül a kiadómtól kaphatok segítséget, de a szerkesztőm tanácsai mintha a marketingosztály felől érkeznének.

A kiadóm első tanácsa az volt, hogy kerüljem az ismétlést. Ami logikusan hangzik, elvégre senki sem szeretné ugyanazt az ősrégi sztorit újra meg újra elolvasni. A második tanács viszont úgy szólt, hogy ez a könyv ne térjen el teljesen az elsőtől, mivel az olvasók szeretik ugyanazt kapni. Csak hogy tisztázzuk: semmiféle befolyásom nincs a kötetben szereplő eseményekre. Én csak leírom azt, ami történt, így elég nehéz összeegyeztetni a két szabályt. Egy véletlenszerű hasonlóságra mégiscsak felhívom a figyelmet: mindkét rejtély megfejtésében kulcsszerepet játszik a központozás. Tavaly egy pont oldotta meg az ügyet. Ezúttal pedig egy vessző hiánya.

És miféle krimi volna ez, ha nem lenne benne legalább egy anagramma, kód vagy egyéb rejtvény? Szóval arra is számíthattok.

A kiadóm azt is meghagyta, hogy igyekezzek olyan utalásokat beleszőni a történetbe az előző könyvre vonatkozóan, amelyek kellően felcsigázzák az olvasót ahhoz, hogy meg akarja vásárolni, de nem spoilerezik el a végét. Szerintük ezt nevezik „természetes marketing”-nek. A folytatás a jelek szerint két dologról szól egyszerre: legyünk újak, de ismerősek is.

Máris megszegtem az imént említett szabályokat. S. S. Van Dine, az aranykor krimiírója azt tanácsolja, egyetlen nyomozó legyen. Nos, ezúttal öt önjelölt detektív is lesz. Ez van, ha az ember hat krimiírót összezár egy vonaton. Hat írót mondtam, de csak öt nyomozót, mivel az egyikük az áldozat. Nem az, amelyik kék sálat visel. Az a másik.

Szerintem Van Dine forogna a sírjában, bár azzal megszegné a természetfeletti jelenségeket tiltó alapszabályt. Vagyis szép nyugodtan feküdne a sírban, mindazonáltal roppant csalódott lenne.

Ha szabad ismételnem magamat: nem tőlem függ, milyen szabályt szegek meg, amikor számba veszem az eseményeket. A jó ég tudja, hogyan sikerült megint belegabalyodnom egy újabb labirintusszerű rejtélybe, és akik az előző könyvem után azzal vádoltak, hasznot húztam abból, hogy egy sorozatgyilkos egymás után elintézte a családtagjaimat (természetes marketing ugyebár), valószínűleg most ugyanezzel fognak vádolni. Ahogyan akkor, most is azt kívánom, bárcsak ne történt volna meg az egész.

Ráadásul a folytatásokat mindenki utálja. Mindig az a kritika éri őket, hogy halvány másai az előző sztorinak. Mivel a legutóbbi gyilkosságok a hófödte hegycsúcsok között történtek, a mostaniak viszont a sivatagban, a károgók megnézhetik magukat: hiába is emlegetnének halvány másolatot, mert legalább szépen lebarnultam.

Ideje tanúbizonyságát adnom annak, mennyire megbízható narrátor is vagyok. A könyvben szereplő bűnök lajstromában a következő tételek szerepelnek: gyilkosság, gyilkossági kísérlet, nemi erőszak, lopás, birtokháborítás, bizonyíték meghamisítása, összeesküvés, zsarolás, dohányzás tömegközlekedési eszközön, a másik lefejelése (bár, ha jól sejtem, erre a testi sértés a pontos kifejezés), betörés (igen, ez más, mint a lopás), valamint bizonyos határozószavak helytelen használata.

Íme, még néhány tény. Hét író száll fel a vonatra. Öten fognak élve leszállni az utazás végeztével. Egyikük bilincsben.

A holttestek száma kilenc. Valamivel kevesebb, mint legutóbb.

Ami pedig engem illet, ezúttal senkit sem ölök meg.

Vágjunk bele! Már megint.

MÁSODIK FEJEZET

Kevésbé találtam rémisztőnek egy írókolléga nyilvános halálának (mondhatni, kivégzésének) látványát, mint az irodalmi ügynökömét, aki kiszúrt magának a zsúfolt peronon, átvágott a tömegen, és nekem szegezte a kérdést:

– Hogy állsz az új könyveddel?

Simone Morrisonra aztán végképp nem számítottam Darwinban, a Berrimah állomáson, mivel az ügynöksége innen négyezer kilométerre működik. Melbourne-t is magával hozta, túlméretes pufi és ballon röhejes keverékéből álló kabátjával. Mégis jobban volt öltözve nálam. Zsebes rövidnadrágot viseltem rövid ujjú inggel, amelyet a „légáteresztő” kifejezés hatására vásároltam egy horgászboltban. Mindig is úgy hittem, ez egy ruhadarabnál alapkövetelmény, de azért megvettem. A probléma ott kezdődött, hogy bár a vonatút hirdetésében „indulás napfelkeltekor” szerepelt, tévesen azt feltételeztem, az északi, trópusi éghajlatú területen egész nap perzselő a forróság, a pirkadatot is beleértve.

Hát nem.

És bár nappal volt, mi a vonat nyugati oldalán álldogáltunk, a lopakodó acélkígyó így az egész horizontot kitakarta, és az árnyékban nem sok melegre számíthattunk. A napnak meg kellett volna erőltetnie magát. Az egyetlen meleg testrészem a jobb kezem volt – amelyről az előző évi gyilkosságok idején lenyúztam a bőrt, és még csak részben gyógyult be a bal farpofámról átültetett, szép darabbal kipótolva –, mert bélelt kesztyűbe bújtatva védtem az érzékeny területet. Mindent egybevetve az öltözetem jobban illett volna a Jurassic Parkba, mint vonatozáshoz, és az járt a fejemben, bárcsak belehúzna a nap, és közben eléggé irigyeltem Simone puha, kék gyapjúsálját.

Simone irodája Melbourne-ben található, de én még nem jártam ott. Ahogy néztem, az üzleti ügyei döntő többségét egy belvárosi olasz étterem bokszából bonyolította. Annak idején segített a séfnek kiadni a szakácskönyvét, amely elég jól ment, és a pasasnak tévéműsort ajánlottak, Simone jutalma pedig a törzsasztal mellett az alkoholfüggőség lett. Valahányszor becsusszantam a vele szembeni piros műbőr ülésre, feltartotta az ujját, jelezve, hogy várjak, amíg befejezi az e-mailt a laptopján (olyan dühödten kopogott a manikűrözött körmeivel, hogy őszintén sajnáltam a címzettet), belekortyolt kátrányfekete kávéjába (a csészén rikító rózsaszín rúzsfolt árválkodott, ami sokat elárult a hely mosogatási színvonaláról, ugyanis Simone mindig vörös rúzst viselt), és aztán így szólt hozzám: „Kérlek, mondd, hogy jó híreket hoztál”, tökéletesen megfeledkezve a tényről, hogy ő rendelt oda. Simone a válltömés, a fogfehérítés, a mély sóhajok és a karika fülbevaló rajongója – nem ebben a sorrendben.

Mindazonáltal semmi rosszat nem mondhatok az ügynöki képességeire. Akkor ismertem meg, amikor aláírtam a kiadómmal A családomban mindenki gyilkosra, meghívott ebédelni, és arra kért, vigyem magammal a szerződést. Szótlanul néztem, amíg átfutotta, mindenfélét aláhúzott benne, és a „hihetetlen” különböző szinonimáit motyogta, mígnem aztán észbe kapott, hogy én is ott vagyok, az utolsó oldalra lapozott, és ezt kérdezte: „Ez a te aláírásod? Nem csak úgy odahamisították? Te ebbe – ezen a ponton meglóbálta a lapokat, és felvonta a szemöldökét – beleegyeztél, miután elolvastad a szerződést?”

Bólintottam.

„Meglep, hogy írni tudsz, mert olvasni tutira nem. Tizenöt százalékot kérek.”

Nem tudtam megállapítani, ezt ajánlatnak vagy sértésnek szánja-e. Újra a laptopja kijelzőjére meredt, amit annak jeleként vettem, hogy el vagyok bocsátva, ezért kikászálódtam a műanyag ülésből, és arra számítottam, hogy soha többé nem hallok felőle. Egy héttel később e-mailt kaptam, hogy egy német kiadó érdeklődik a könyvem iránt, sőt, valakik tévésorozatot is akarnak belőle forgatni. Érkezett egy másik ajánlat is egy újabb krimire. Ezúttal kitalált történetre.

Simone nem kérdezte, és én sem adtam jelét annak, hogy szívesen írnék regényt, ráadásul fogalmam sem volt, miről kéne szólnia. A csapda abban rejlett, hogy gyorsan el kellett készülnöm. Bevallom, elvakított az előlegként feltüntetett összeg – jóval több volt, mint a korábbi –, hát elfogadtam. Azzal győzködtem magam, végre nem arról kell írnom, hogy hús-vér emberek gyilkolják egymást.

Nyilván ezúttal is tévedtem.

Tudtam, hogy Simone komolyan veszi a munkáját, talán túlzottan is, de mindig is úgy hittem, ha a kiadók legalább feleannyira félnek tőle, mint jómagam, örülhetek, hogy az én oldalamon áll. Tény, hogy pár hónapja nem vettem fel neki a telefont, és az üzeneteire se válaszoltam, amelyekben arról érdeklődött, hogy haladok a regénnyel. Azt azért túlzásnak találtam, hogy egészen Darwinig képes volt utánam jönni. Egyébként is, azt kérdezni egy írótól, hogy halad a könyvével, ugyanolyan, mintha a gallérjukon lévő rúzsfoltra böknénk. Semmi értelme, mert senki sem válaszol őszintén.

– Egész jól – feleltem.

– Ennyire szar a helyzet? – tette fel a kérdést Simone.

Juliette, a barátnőm mellettem állt, és együttérzően megszorította a karomat.

– A fikció… nehezebb, mint gondoltam.

– Elfogadtad a pénzüket. Elfogadtuk a pénzüket. – Beletúrt a kézitáskájába, előhúzott egy e-cigit, és rágyújtott. – Ugye tudod, hogy jutalékot nem térítek vissza?

Igazság szerint nem tudtam.

– Azért utaztál ilyen messzire, hogy ezzel csesztess?

– Nem körülötted forog a világ, Ern. – Áfonyaillatú felhőt fújt ki. – Megragadom a kínálkozó lehetőséget.

– És keresve sem találnál jobb helyet arra, hogy áldozatok felett körözz, mint a sivatag közepén – vetette közbe Juliette.

Simone felröhögött, láthatóan inkább bájosnak találta, mint sértőnek. Szerette, ha valaki felveszi a kesztyűt, csak belőlem hiányzott az ehhez szükséges magabiztosság. Juliette viszont mindig is olyasféle harcias beszólásokat engedett meg magának vele szemben, amiket Simone bírt. Előrehajolt, és átölelte Juliette-et azzal a mozdulattal, amikor karnyújtásnyi távolságra maradsz az illetőtől, mintha egy bepisilt gyereket tartanál, és a levegőbe puszilt az arca mellett.

– Mindig is kedveltelek, drágám. Bár az igazság, amit kimondasz, fáj. Ugye még mindig nem vagy meggyőződve arról, hogy kell neked egy ügynök?

– Körözz csak tovább. Tökéletesen érzem magam ügynök nélkül.

– Megvan a számom. – Ez egyértelmű hazugság volt, mert még nekem sem adta meg a számát. Mindig rejtett számról hívott, és mindig ő keresett engem.

– Nem tudok jegyet adni – szóltam közbe. – Juliette a kísérőm. Egyáltalán hogy engedtek fel a buszra? Sajnálom, hogy ilyen sokat utaztál…

– Nem járok busszal. És nem te vagy az egyetlen kliensem, Ern – dohogta Simone. – Wyatt intézte el. – Körbekémlelt a peronon. – Hol vannak a többiek?

Nem tudtam, ki az a Wyatt, bár Simone hangjából ítélve ez engem minősített. Nem rémlett, hogy láttam volna ezt a nevet a programfüzetben feltüntetett írók sorában. Bár az is igaz, hogy csak átfutottam a brosúrát, és nem sokat olvastam a könyveik közül. Bűntudatosan az éjjeliszekrényemre halmoztam őket. Ha egy író legnagyobb hazugsága az, hogy jól halad a könyvével, a második legnagyobb, hogy kollégája új könyvét már félig elolvasta.

Emlékeztem, hogy öt másik szerző szerepelt az Ausztrál Krimiírók Fesztiváljának programjában. A weboldal büszkén hirdette: a meghívottakat „gondosan választották ki azzal a céllal, hogy a modern krimiírás minden szegmensét” reprezentálják. Volt köztük három népszerű arc, akik helyszínelős krimit, pszichothrillert és jogi krimit írtak, aztán egy nehézsúlyú szépirodalmi szerző, akit jelöltek a Nemzetközösségi Írók díjára, és egy igazi nagyágyú, a legendás skót szerző, Henry McTavish, akiről még én is hallottam, ő a Morbund nyomozó nevével fémjelzett krimisorozat szerzője. Aztán ott voltam én is, aki egyszerre két kategóriát kipipálhattam: első könyves és tényirodalmi, mivel előző munkámat valódi bűnesetről szóló memoárként címkézték. Juliette, az előző évi gyilkosságok helyszínéül szolgáló hegyi szálloda tulajdonosa ugyancsak megírta az egészet, de a fesztiválon a vendégemként vett részt. Az ő könyvéből több fogyott, mint az enyémből, és elismerem, hogy jobb író nálam. Viszont neki nincs sorozatgyilkos rokona, ami pedig überelhetetlen hírverést jelent, szóval az ilyen jellegű programokra rendszerint engem szoktak meghívni.

Talán furának találjátok, hogy egy vasútállomáson szobrozunk, amikor irodalmi fesztiválokat általában könyvtárakban, iskolai aulákban és a veteránszövetség helyi kirendeltségének valamelyik termében szokás rendezni, amely elég üres ahhoz, hogy a „basszus, ma meg író-olvasó találkozó, hát nem elfelejtettük?” beférjen. Idén azonban, a jeles ötvenedik évforduló alkalmából a fesztivál a Ghanon kerül megrendezésre. Ez az a híres vonatútvonal, amely szinte pontosan középen szeli ketté Ausztrália hatalmas sivatagát. Eredetileg teherszállításra használták, és a név az Afghan, vagyis Afgán expressz rövidítése, utalás Ausztria történelmének azokra a tevegelő alakjaira, akik jóval az acélsínek és gőzmozdonyok előtt rótták a vörös sivatagot. Hogy ez teljesen nyilvánvaló legyen, a kocsik oldalát teveháton ülő, turbános férfi vörös sziluettje díszíti.

Noha a név és a logó kalandvágyó szellemről tanúskodhatna, réges-rég elmúltak már azok az idők, amikor az utazás fáradtsággal és verítékkel járt. A jármű modernizálására a kényelem, a luxus és az ízületi gyulladás szempontjainak figyelembevételével került sor, és manapság világhírű turistacélpont: egy síneken suhanó, fényűző szálloda. Négy nap, három éjszaka alatt jutunk el Darwinból Adelaide-be, és közben kirándulást teszünk a Nitmiluk Nemzeti Park ősi vadonjába, Coober Pedy föld alatti városába és Ausztrália vörös centrumába, Alice Springsbe. A Ghan kivételes és extravagáns helyszín egy irodalmi fesztiválnak, és felerészt azért fogadtam el a felkérést, mert önerőből soha nem futotta volna erre az útra. A jegyek nem alulról karcolják a több ezer dollárt.

Ha felerészt ezért döntöttem a részvétel mellett, negyedrészt abban a reményben, hogy a négy napon át tartó irodalmi beszélgetések megihletnek. A múzsa egyszer csak kiugrik a bárpult mögül, ahol épp Henry McTavishsel koccintunk, aki manapság már egyáltalán nem vállal nyilvános megjelenést, és világosan látni fogom magam előtt az új regényemet. Elrebegem Henrynek az ötletemet, mert addigra már nyilván tegeződni fogunk, ő a magasba emeli a poharát, és így szól: „Tyű, bárcsak nekem jutott volna eszembe, öcsipók.”

Ugyanazt a szégyenteljes bizsergést érzem leírva, hogy milyen nevetséges reményeket tápláltam az utazás iránt, mint a közösségi médiában megosztott régi fotóim láttán: komolyan képes voltam ezt kiposztolni? Nem kis részben a borzasztóan klisészerű skót szöveg miatt, amelyet McTavish szájába adtam, mielőtt egyáltalán megismerkedtem volna vele. Azt hiszem, nyilvánvaló, hogy nem fogunk összetegeződni. Bár egy közös italozás bizonyos szempontból inspiráló lesz, szóval talán mégiscsak látnoki képességekkel rendelkezem.

Azzal is tisztában vagyok, hogy az indítékaim csak háromnegyedet tesznek ki – felerészt anyagi, negyedrészt kreatív –, amint arra sasszemű szerkesztőm felhívta a figyelmet. Azt is kiszúrta, hogy nem stimmel a vonatra felszálló írók száma – azt mondtam, heten lesznek a szerelvényen –, de ezt az összes íróra értettem. Ne feledjétek, Juliette is az. Higgyétek el, tudok összeadni. A törteket mindig is kissé nehezebbnek találtam, de bízzatok bennem, meglesz a hiányzó negyed is.

Simone továbbra is a tömeget pásztázta a másik ügyfelét keresve. Nagyjából száz ember téblábolt a peronon, de nem tudtam volna megmondani, melyikük író, ahogyan azt sem, kit vonzott a fesztivál a Ghanra, ugyanis a szervezők csak néhány kocsit foglaltak le, a többiben hétköznapi turisták utaztak. A személyzet, amelynek tagjai egytől egyig piros-fehér csíkos inget és tevével díszített polárdzsekit viseltek, a peron különböző részei felé terelve igyekeztek a különféle céllal érkezetteket csoportokba osztani. Egy legfeljebb húszévesnek látszó fiatal nő zihálva végigdörzsölte a tenyerét a mellkasán, akár a gőzölős vasalót, és mintha bocsánatot kért volna valami miatt egy férfitól, aki a felettese lehetett abból ítélve, ahogyan az órájára nézett. Nem hallottam a szavait, de van egy egyezményes jele a meghunyászkodásnak.

Odalépett hozzánk egy hosztesz felírótáblával a kezében.

– Cunningham – szólaltam meg, és figyeltem, ahogy a tollával végigböngészi a neveket.

Simone is odavakkantotta neki a sajátját a vállam felett, majd hozzátette:

– Lehet, hogy a Gemini neve alatt lesz.

– O–3-as kupé – közölte velem Miss Felírótábla. – Könnyű megjegyezni: oxigén!

– Ózon – javítottam ki, mivel az oxigén valójában O2.

– Így van: O zóna – trillázta a hölgy.

Juliette, aki a hátam mögött állt, tüsszentésnek álcázta a vihogást. Miss Felírótábla nem vette észre, vagy nem érdekelte. Simone-ra bökött a tollával, és ezt mondta:

– P–1. De az O-n keresztül tud belépni. Előre szólok, hogy elég sokat kell gyalogolniuk – tette hozzá, majd továbbszökellt a következő társasághoz.

– Sziasztok! – Simone búcsút intett nekünk, továbbra is a tömeget pásztázva.

– Szerintem a távolságra vonatkozó figyelmeztetés az idősebb utasoknak szólt – vetettem fel, miközben Juliette-tel a legközelebbi kocsihoz ügettünk. Az utazóközönség nagy része évtizedekkel idősebb volt nálunk. – Megbirkózunk egy vonathossznyi távolsággal.

Hamar arcul csapott az igazság. Az előttünk lévő kocsin egy nagy A betű díszelgett. Jobbra két hatalmas, piros motoros lokomotívlegenda állt. Balra a szerelvény kanyarodott, úgyhogy nem is láttam el a végéig.

Ezt, tévesen, a görbület számlájára írtam, a távolsággal szemben. Kiderült, hogy a vonat majdnem egy kilométer hosszú. Egyre inkább úrrá lett rajtunk a csüggedés, ahogy további hét kocsi mellett haladtunk el – a poggyászkocsit, a személyzetit, az étkezőt és a bárokat is beleértve –, de egyetlen magánhangzóval sem jutottunk előrébb.

Öblös morgás hangzott fel a G környékén, és a pillanatnyi félelemtől, hogy itt hagy minket a vonat, sprintelni kezdtünk. Aztán észrevettem egy zöld Jaguart: átvágott a parkolón, felhajtott a járdaszegélyre, és leparkolt közvetlenül a vonat mellett, széles árkokat vájva a fűbe. Az extravaganciából ítélve arra számítottam, hogy Henry McTavish fog kiszállni belőle, ám egy pipaszárlábú fickó lépett elő. A haja lehetetlenül rakoncátlan volt, mégis ritkás, mint amikor vattacukrot kap fel a hurrikán, a teste pedig hosszú és vékony, amitől a mozdulatai darabosnak és szögletesnek látszottak, akár egy ódivatú gyurmafilm figurájáé. Ránézésre olyasféle pacáknak tűnt, akinek van egy benzinkútja, és azt mondja az ivarérett nyaraló fiataloknak, hogy vezet egy rövidebb út a sivatagon át, pokolba az ott ólálkodó kannibálokkal meg a többi gyilkos alakkal, és ezt Juliette-tel is megosztottam.

– Ja, az ott Wolfgang. És én inkább nevezném excentrikus zseninek, mint kéjsóvár gazfickónak.

Valami derengett. Wolfgang – csak így, vezetéknév nélkül, mint Madonna, Prince, sőt, Elmo – volt a fesztivál fényét emelő szerző, akit jelöltek a Nemzetközösségi Írók díjára. A pedigrét félretéve meglepett a részvétele, mivel általában nem krimit ír. Úgy sejtettem, Truman Capote Hidegvérrel című könyvének verses átiratával kvalifikálta magát.

– Nyilvánvalóan jól fogynak a könyvei – tette hozzá Juliette, és felszaladt a szemöldöke, amikor a Jaguar morogva visszahajtott az útra. – Legalábbis jobban, mint a mieink.

Egyetértettem. Az én jogdíjam egy háromajtós, használt kisautó szintjét közelítette.

Az L-hez érve lebuktunk a fotósok kamerái elől – az emberek a piros tevével szelfiztek vagy a vonat hosszáról lőttek panorámaképeket –, és azon csodálkoztunk, milyen sok utas hozott szinte már komikusnak ható, óriási teleszkópot, szinte kibillentette őket az egyensúlyukból, és ahogy szemmagasságba emelték azokat az ormótlan kukkereket, álságos Pinocchiók benyomását keltették. Ami a nagyítóerőt illeti, a Hubble-teleszkóp aligha veheti fel a versenyt egy nyugdíjas turista poggyászával.

Az N kocsinál már folyt rólunk a víz. A felkelő nap feltört tojássárgaként bukkant elő a vonat teteje felett, az árnyékunk hosszan nyújtózkodott a peronon. Hátulról megcsapott a levegő, és lehagyott minket egy golfautó, aminek az oldalából Simone lógott ki, kék sálja lobogott a szélben. Úgy festett, mint egy önelégült iskolás fiú, aki postaládákat zúz össze a haverja kocsijából. A golfautó lefékezett előttünk az O kocsihoz érve, Simone kipattant, és nyilvánvalóan észrevette a csodálkozásom, de elintézte annyival, hogy:

– Mi az? Ezért vannak itt. Ern, ideje hozzászoknod az első osztály extra szolgáltatásaihoz.

Egy újabb felírótáblás alkalmazott elővarázsolt egy miniatűr lépcsőt, és felsegítette a kocsira az utasokat, mivel a peron a sínekkel volt egy magasságban. Minden ajtó mellett létrafokok sorjáztak, amelyek a tetőre vezettek. Bárcsak azt mondhatnám nektek, el fogok jutni a könyv végéig anélkül, hogy fel kellene másznom a létrára, de mindannyian tudjuk, hogy a kandallópárkányok és a létrák is Csehov puskái.

A sor végére kullogtunk. Wolfgang előttünk állt, mivel rövidebb úton ért oda, és eltűnődtem, vajon őt várta-e Simone.

Utóbbi biztosan megérezte, hogy rá gondolok, mivel felém fordult.

– Gyerünk, ki vele, bármit is akarsz, essünk túl rajta!

– Én nem… honnan…? – hebegtem. Azóta motoszkált a fejemben a gondolat, hogy feltegyem neki a kérdést, amióta csak felbukkant a peronon, de egyáltalán nem szántam még el magam.

– Három mély levegőt vettél, mint aki megszólalni készül, aztán leeresztettél. Akár egy kamasz fiú, aki randira akar hívni valakit. Szóval ne sisteregj itt a fülemben, mint egy vízforraló, elő a farbával.

– Nos – köszörültem meg a torkom, kissé bosszúsan, mivel itt nekem kellene prezentálnom a sherlocki dedukciókat, elvégre mégiscsak az én könyvem –, szerettem volna kérni tőled egy szívességet.

– De fizetsz érte, ugye? A szívesség barátoknak jár.

– Munkáról van szó. Az viszont fáj, hogy nem tartasz a barátodnak.

– A legjobb barik vagyunk. Csak ne kérd, hogy segítsek a költözésben. Na, ki vele!

– Azt reméli, bemutatod Henry McTavishnek. – Juliette lényegre törő stílusa, mint mindig, ezúttal is megmentett. – Régen neki dolgoztál, nem?

– Látom, utánanéztél. – Simone-nak szemmel láthatóan imponált barátnőm alapossága, ugyanakkor bosszantotta, hogy a titokra ilyen prózai módon derült fény, nevezetesen egy önéletrajzból. – Igen, szerkesztettem, még ezer éve. Valahogy nálam landolt az első könyve, amikor egyéves ösztöndíjjal Angliában voltam, a Gemininél. Aztán megcsípett magának, hogy közvetlenül neki dolgozzak. Tetű szar egy meló volt – kuncogta Simone, majd felém fordult: – Csak nem rajongsz az öregért?

Egy kissé csalódottnak tűnt, de talán csak képzeltem. Az egész könyves világot, és hogy hol a helyem benne, még mindig tanulom, de annyit már akkor is tudtam, hogy McTavish neve a legsavanyúbban hangzó szó az egész szakmában. Népszerű. Ez a szerzőség paradox volta: a jelek szerint, ha elég jól írsz ahhoz, hogy népszerű légy, túl népszerű leszel ahhoz, hogy jó írónak tartsanak.

– Egy kicsit – hazudtam. McTavish a kedvenc kortárs szerzőm. Az általa kitalált Morbund nyomozó áll a lehető legközelebb a mai kor Poirot-jához vagy Sherlock Holmesához. Az a fajta nyomozó, aki már a második fejezetben megoldja az ügyet, és a végéig elhúzza a leleplezést, csak hogy lerántsa a leplet az összes szereplő hazugságairól. Már ezt a gyilkosságot is megoldotta volna, bár még el sem követték.

– Ehhez én nem kellek. Együtt fogtok szerepelni egy kerekasztal-beszélgetésen – közölte Simone. – Találkozni fogtok.

– Azt reméltem, rajtad keresztül lesz egy kis hátszelem. A blurbhöz.

Mintha gránátot dobtam volna a „blurb” szó kiejtésével. Ez olyan dicséret, amivel a kiadó a könyvet reklámozhatja, sőt, akár a borítóra is ráteheti. Minél híresebb személyt idézel a borítódon, annál jobb reklám (és legyünk őszinték, annál jobban legyezgeti a hiúságodat). Hálás vagyok egy Jane Harper nevű krimiírónak, amiért vállalta, hogy felkerül az első könyvem borítójára, és abban bíztam, McTavish talán elfogadja a felkérést a másodikra. Igaz, még meg sem írtam.

Simone felhorkant.

– Henry nem vállal blurböket.

– Én csak arra gondoltam…

– A. Blurb. Ki. Van. Zárva. – Simone a vállamra tette a kezét, és meglepetésemre megenyhült. – Koncentrálj valami produktívabbra! Fölösleges blurbökre vadásznod, amikor még meg sem írtad a könyvet. Négy napod lesz lazulni. Használd ki! Írj pár szót.

– Szóval… – Juliette mókásan felhúzta az orrát. – Ha még mindig a szívességeknél tartunk, megfelelő az alkalom arra, hogy megkérjelek, segíts nekünk elszállítani azt a kanapét?

Örültem, hogy pontosan tudja, mi kell oda, és a poénnal sikerült mentenie a rendkívül kínos helyzetet. A kezem ösztönösen a zsebembe vándorolt, és megkönnyebbüléssel nyugtázta az apró dobozkát, amit beletettem.

Tessék, a hiányzó negyed. Íme, az oka annak, hogy eljöttem erre az exkluzív, inspiráló és remélhetően romantikus utazásra.

Még többen álltak be mögöttünk a sorba. A frissen felkelt nap felhő mögé bújt, így a kutyagolástól kiütközött izzadságcseppek lehűtötték a nyakunkat. Juliette megborzongott. Simone felfigyelt rá, levette a sálját, és odatartotta neki.

– Tessék, édesem.

Juliette szótlanul egy gyors „köszit” formált az ajkaival, a nyaka köré tekerte. Simone-t a sor elejére hívták.

Már a lépcső tetején állva hátrafordult, mintha hirtelen eszébe jutott volna valami.

– Próbálj meg ötezer szót írni Adelaide-ig. Csupán egy bő ezres naponta.

– Nem csak a szavak teszik. Az egész… fikciós izé – tiltakoztam erőtlenül. – Amiről írni szoktam, azt nem ám csak úgy kitalálom. Mondjuk úgy, hogy embereknek kell meghalniuk hozzá.

– Majd én ügyelek rá, hogy írjon – szólalt meg Juliette a hátam mögül.

– Jól áll neked a kék – hízelgett Simone, miután alaposan végigmérte, hogy fest Juliette-en a sálja, majd így szólt hozzám:

– Nos, ez esetben drukkolok, hogy meghaljon valaki, jó?

Ezután elnyelte a vonat.

HARMADIK FEJEZET

Be kellene mutatnom nektek Juliette Hendersont.

Nem kezdődött túlzottan romantikusan a kapcsolatunk, és nem csak a hullák miatt.

Úgy ismerkedtünk meg, hogy én, a szánalmasan felkészületlen városi autós, egy hegyi szállodába igyekeztem, Juliette pedig félreállt, hogy kihúzzon a latyakból és a sárból. Kiderült, hogy a hotel az övé, és bár végül porig égett, amiben történetesen nekem is részem volt, egész jó kapcsolatba kerültünk az eseményeket követő médiafelhajtás közepette. A legtöbb ember, aki olvasta az első könyvemet, csodálkozik, hogy járunk. Sokszor hallom: „Biztosra vettem, hogy ő a gyilkos!” Szerintem Juliette dagad a büszkeségtől.

Egy fejjel magasabb nálam, sílécre termett lábakkal és térdekkel, amik ennek meg is fizették az árát (még csak negyvenegy, de úgy kattog, mint a Szerencsekerék), az arca pedig szeplős a gyakori leégéstől, mivel egész életét szikrázó napsütésben töltötte. Úgy alakult, hogy hatalmas summáért adott túl a birtokon, ahol a szálloda állt, és a hirtelen rátört rengeteg szabadidőben könyvet írt az odafent történtekről. Elég pénze van ahhoz, hogy ne kelljen többé dolgoznia, de a világért sem hajlandó elfogadni a nyugdíjas életvitelt, folyton a következő kalandra vár. Legalábbis ezt szokta válaszolni, amikor azt kérdezem, nem hiányoznak-e neki a hegyek.

Nehéz megmondani, mit a fáradalmasabb túlélni: egy könyves turnét vagy egy sorozatgyilkost, de mivel mind a kettővel együtt birkóztunk meg az elmúlt tizenöt hónapban, eléggé közel kerültünk egymáshoz. Attól a pillanattól kezdve, hogy Juliette segített feltenni a hóláncot a csúszós kerekeimre, sínen vagyok. Elég szép eredmény, tekintettel arra, hogy csak az első gyilkosság után mutatkoztunk be egymásnak.

Naná, hogy büszke vagyok ezekre a sorokra, még ha egy kissé nyálasak is. Előre leírtam őket, holott nem könyvbe szántam, hanem memorizálni akartam, ha majd szükség lesz rájuk a zsebembe rejtett kis bársonydobozkával együtt.

Miután felszálltunk az O jelzésű kocsira, libasorban végigbattyogtunk a folyosón, amely szűkebb volt, mint amire számítottam. A kétirányú forgalom esélytelen lett volna, és később kitapasztaltam, hogy szembejövő esetén a legjobb, ha az ember félreáll a kis teakonyhába (ahol nemcsak tea, kávé és egy vízforraló volt, hanem egy kalapács is üvegdobozban vészhelyzetre, továbbá egy kar azzal a felirattal, hogy A VONAT MEGÁLLÍTÁSÁHOZ HÚZZA MEG A KART), és megvárja, amíg elhaladnak. A folyosó fahatású burkolatára smaragdzöld szőnyeget terítettek. A kupéajtók, a mi kocsinkban szám szerint öt, mind egy oldalon sorakoztak, a másik oldalt pedig csípőig érő, széles panorámaablakok borították. Később megtudtam, hogy egyik kocsiban erre, a másikban arra néznek a fülkék, és ezt most azért említem meg, mert fontos. Az O zóna kupéi – amelyekben az írók nagy részét elszállásolták – a vonat nyugati oldalán helyezkedtek el.

A fülke szűk volt ugyan, de kényelmes. A felét egy zöldcitromszínű, hatalmas plüssülés foglalta el, nagyjából háromszemélyes kanapé méretű. Ezt a kellő időben ággyá alakították; a mögötte lévő fogantyúkból arra következtettem, hogy azokkal lehetett leengedni az emeletes ágy felső részét. Az ágyak egyszemélyesek voltak, túl közel egymáshoz, és ha az ember hirtelen felült vagy egy kissé huncutkodott, egyből beütötte a fejét. Nem egy romantikus helyszín.

– Sehol sincs zár – állapította meg Juliette, megrángatva az ajtógombot. Talán ugyanaz járt a fejében, mint nekem. – Biztonsági előírás lehet.

Később tudomást szereztem róla, hogy a legtöbb ajtón nincs zár a Ghan teljes hosszán, a mosdókat (a mi részlegünkön egy közös mosdó kapott helyet), az elnöki kocsit és feltehetően a vezetőfülkét kivéve. Ha abban reménykednének, hogy ez egy „bezárt szoba rejtélye” típusú sztori, hát nem az. Bárki szabadon ki-be járkálhatott bárkinek az ajtaján.

A kupénkban volt egy kis szekrény is, benne miniszéf, egy fésülködőtükör és egy kis beugró a padlóval egy szintben a bőröndjeinknek (csak kézipoggyászt vihettünk fel). Minimális mennyiségű csomaggal is tangózni kellett, hogy két felnőtt elférjen egy ilyen szűk helyen. A fürdőszoba egy repülőgép vécéfülkéjére emlékeztetett, minden precízen kiszámítva, az ülőke fedele a mosdókagylótól egy milliméter távolságra nyílt és csukódott, az ajtó pedig mindkettőt súrolta. Viszont itt semmi szükség nem volt kijelzőre vagy televízióra, szemben egy gép fedélzetével. Ebben a kupéban egy hatalmas panorámaablak biztosította a szórakozásunkat, azon keresztül tárult elénk a táj, amelyen keresztülhaladtunk.

Az ülésen egy szórólap hevert, amit a kezembe vettem. A fesztivál programfüzete volt, az egyik oldalán a vendégek listája, a másikon pedig a programok. Elszörnyedve láttam, hogy a fesztivál meghívottai a szokásos kirándulások – a Katherine-szurdok kristálytiszta vize, Alice Springs sivatagi túraútvonalai – helyett „beszélgetéseken” vesznek részt a vonat fedélzetén. Legalább Coober Pedy föld alatti opálbányavárosát felfedezhetjük, ami megkönnyebbüléssel töltött el.

Átfutottam a neveket, és igyekeztem memorizálni őket. Wolfganggal már találkoztam, az ő irodalmi pedigréje túlzottan előkelő ahhoz, hogy az életrajzában szerepeljen a mondat: „a Kék-hegységben él a párjával és két kutyájukkal”, viszont annyi díjat soroltak fel benne, hogy csak kisebb betűmérettel fért ki az oldalra. Henry McTavisht már ismertem. A másik három: Lisa Fulton jogi, Alan Royce helyszínelős krimiket, S. F. Majors pedig pszichothrillereket írt, és a Kék-hegységben élt a párjával és két kutyájukkal.

– A tied lehet a kilátás – jelentette ki Juliette. Addig babrált az ablak alatt, amíg talált egy pöcköt, és felpattintott egy felhajtható asztalkát. Egy bűvész eleganciájával bökött rá: – Tádám! Annak az ezer szónak esélye sem lesz.

Még az ő jókedve sem oszlathatta el a bennem dúló pánikot, de annyira azért értékeltem a gesztust, hogy elővegyem a laptopomat és a noteszemet, és az ablak előtti asztalkára tegyem. Juliette leült az ajtó melletti ülésre, és belelapozott S. F. Majors új thrillerébe, amelynek a blurbjére felkérték. Határozottan érzékeltette, hogy ne szóljak hozzá, én pedig vettem a lapot, és kinyitottam a noteszemet.

Hogy őszinte legyek, elég hézagosak voltak a jegyzeteim. A jól sikerült krimik minden szabályát áttanulmányoztam, de nem körvonalazódott semmiféle sztori vagy szereplő, akire alkalmazhattam volna őket. Az előző könyvben egyszerűen csak leírtam, ami történt. Most viszont magamtól kellett mindent kitalálnom, saját kútfőből. Egyedül a regény felépítését vázoltam a noteszben. Hogy minek kell történnie az egyes részekben, és hány szót kell megírnom, mire a különböző események bekövetkeznek.

Íme a listám:

10 000 szó: a szereplők, áldozatok és gyanúsítottak bemutatása

20 000 szó: az indítékok feltárása (fontos: a rejtély megoldásához szükséges nyomok 90%-át ismertetni kell eddig a pontig)

30 000 szó: GYILKOSSÁG

40 000 szó: a gyanúsítottak azonosítása, lenyomozása, kihallgatása

50 000 szó: hamis nyomok + jellemfejlődés (szerelmi szál?)

60 000 szó: egy második gyilkosság

70 000 szó: akciójelenet? (legyen benne egy „MINDEN ELVESZETT” pillanat)

80 000 szó: a rejtély megoldása

Így osztottam fel a cselekményt, abban a reményben, hogy kisebb adagokban nem lesz annyira rémisztő. Amikor Simone legutóbb arról érdeklődött, hogy haladok, kellően magabiztos voltam ahhoz, hogy elküldjem neki e-mailben, amire azt a választ kaptam: „Szuper ötlet, vissza az alapokhoz.” Ez akkor inkább érződött dicséretnek, mint beszólásnak, aminek valószínűleg szánta. Mostanra a lista már csak a szószámra figyelmeztetett. Nyolcvanezer ebből az idegesítő valamiből. Százszor is vonatoznom kell majd.

Nagy levegőt vettem, üres oldalra lapoztam, és leírtam:

Helyszín: vonat.

Majd alá:

Már elsütötték. Nyilván.

Ha ezen töprengenétek, eddig valamivel hatezer szó felett járunk, vagyis háromezer-ötszáz szavam maradt arra, hogy biztosan megismerjetek mindenkit, akit kell: az áldozatokat, a gyilkosokat és a gyanúsítottakat. Ehelyett azonban az időmet vesztegetem, arról írok, ahogyan az üres lapot bámulom, és nyomaszt, hogy az időmet vesztegetem. Nincs más hátra, bele kell vágnom. Semmi sem vonhatja el a figyelmemet.

Megszólal a telefonom.

Mielőtt felvenném, röviden leírom: ha arra számítottatok, hogy a második részben majd nyüzsögnek a visszatérő szereplők, akkor rossz könyvet fogtatok ki. Megértem, igazán szép és jó, ha minden kedvenc visszatér a folytatásban, de ez a való élet. Ugye milyen valószínűtlen lenne, ha minden életben maradt rokonom egy újabb gyilkossági ügy kellős közepén találná magát? Már az is elég nagy pech – vagy inkább szerencse, ha Simone csekk-könyvét kérdezed –, hogy velem kétszer is megesett, hát még ha a többiekkel! Jóban maradtam az exfeleségemmel, Erinnel, de ma már inkább távoli ismerősök vagyunk, mint nyomozópáros. Audrey, az anyám, Marcelo, a mostohaapám, és Sofia, a mostohatestvérem aligha jönne lázba attól, hogy egy héten át egy vonaton üljön. Igazság szerint Spanyolországban vannak, egy esküvőn. Őszintén szólva, ha nem esne nehezükre szívességet tenni azzal, hogy odaát belebotlanak egy gyilkosságba, az utazást és az adókedvezményt felhasználhatnám egy újabb könyvhöz.

A lényeg: a való életben nincsenek cameók.

Felvettem a telefont. A nagybátyám, Andy keresett.

Pár dolgot tudnotok kell Andyről. Először is azt, hogy kertész, és az a munkája, hogy focipályák gyepét növeszti. Talán a foglalkozása lassú természetéből kifolyólag hajlamos gyorsan barátkozni, és előszeretettel tükrözi vissza a beszélgetőpartnere személyiségét ahelyett, hogy önmaga lenne, azt remélve, ettől megnyerőbb színben tűnik fel. Sajnos ezzel sokszor csak annyit ér el, hogy ő lesz a leghangosabb és legkevésbé hiteles. Az a fajta ember, akin – hűen a hivatásához – gyakran átgyalogolnak.

És azt hiszi, a fiatalság halacska, amit újra és újra ki lehet fogni. Nemrégiben még azt gondoltuk, beletörődött a vintage korszakába (az ötvenes évei közepébe) – legalább azt a rémes kecskeszakállát leborotválta –, de ez a reményünk hamar szertefoszlott, amikor platinaszőkére festette a haját. Egyikünk sem tett megjegyzést, kivéve Sofiát, aki szeret beszólogatni másoknak, és megkérdezte Andyt, mitől rémült meg ennyire.

A videóhívást felvéve szinte orvosi közelségből láttam magam előtt nagybátyám orrlyukát. Kimeredt szemekkel Juliette-re néztem, amíg a másik fél a kamerával bíbelődött. A kép elhomályosult, a mikrofonon kívüli fojtott veszekedést elnyomták a susogó neszek. A szóbeli lövések minden bizonnyal a nagynénémtől, Katherine-től érkeztek.

Katherine néhai apám húgocskája. Tomboló ifjúságából egy tragikus baleset folytán lépett át a befeszült felnőttkorba. A szabályok megszállottja: a csillagjegye akár az iskolaigazgató is lehetne. Az a típus, aki a bíróknak szurkol, és képes teljességgel rezzenéstelen arccal ezt mondani: „Hogy felejthetted el? Benne volt a naptárban.”

Akkor a legboldogabb, ha valamit helyre kell hoznia, így hát Andy, aki abban a sajnálatos kórságban szenved, hogy a legtöbb mindent rosszul csinál, tényleg tökéletes párja.

Még valamit tudnotok kell Andyről: nem nagyon tetszett neki, ahogy az előző könyvemben ábrázoltam. Folyton azt hajtogatja, hogy okvetetlenkedő idiótának festettem le, és szerinte sokkal nagyobb szerepe volt az ügy megfejtésében, mint amennyit neki tulajdonítottam. Azzal vádol, hogy férfiatlannak írtam le, és annyiszor ismételte a szót, hogy szinte biztosra vettem, nemrég hallotta először, mégpedig Katherine-től. Különösen a szívére vette azt a részt, amelyikből az jöhet ki, hogy kétségbeesetten vendégel meg másokat egy italra. Felhívtam a figyelmét, hogy ez voltaképpen hízelgő, de azt még ő sem vette be. Ezúttal tehát igyekszem kicsit rendesebb lenni.

– Ernest! Hogy vagy, haver? – szólt bele Andy, jóképűen.

– Most szálltunk fel a Ghanra. – Megfordítottam a kamerát, hogy lássa a kupét. – Az indulásra várunk.

Füttyentett.

– Szerencsés flótás vagy. Egyszer én is utazni akarok vele. Talán még nem hallottál róla – halkabban beszélt, mintha titkot készülne elárulni –, de jómagam afféle amatőr ferroekvinológus volnék.

Andy szókincse ritkán kelt bennem tanácstalanságot, de bevallom, ennek utána kellett néznem. Határozottan lagymatag kifejezés arra, hogy valaki érdeklődést tanúsít a „vasparipák”, más szóval a vonatok iránt. Nem kellett volna meglepődnöm azon, hogy nagybátyám, akinek a fű magassága a szenvedélye, a vasúti szerelvényekért is rajong.

– Milyen a mozdony? Másfél tonnás NR?

– Őszinte leszek, Andy. Egy árva szót sem értek abból, amit mondtál. Csak nem azt vallottad be, hogy ferális entomológus vagy?

– Fer-ro – artikulálta, de közben dumálás szűrődött be a háttérből, valami olyasmi, hogy „térj a lényegre”, és erre megköszörülte a torkát.

– Szia, Katherine! – kiabáltam, hogy biztosan hallja.

– Szakmai minőségemben telefonálok – folytatta Andy, és ez rögtön nyugtalansággal töltött el. Kettőnknek semmiféle szakmai kapcsolódásunk nincs. – Van ez az ügyfelem, és azt reméltem, talán kikérhetem a tanácsodat.

– Nem sokat tudok a focipályákról.

– Nem, nem olyan ügyfél. Hanem egy rejtély. Te azokban jó vagy.

Ügyfél. Rejtély. Ez a két szó jobban meglepett, mint a ferroekvinológus. Lassan leesett, mit akar mondani.