KENÉZ PÉTER

VÉGTELEN AZ ÚT, AMELYEN TE JÁRSZ

KALANDREGÉNY NAPJAINKBÓL

1. RÉSZ

Könyv Guru

Budapest, 2022

TARTALOMJEGYZÉK

1. fejezet: A parkban

2. fejezet: Doris

3. fejezet: Kutatóintézet

4. fejezet: Felfedezés

5. fejezet: Bizonyosság

6. fejezet: Domine, quo vadis?

7. fejezet: Az idő szorításában

8. fejezet: Macskajaj

9. fejezet: Önfeláldozás

10. fejezet: Szenzáció

11. fejezet: Botrány

12. fejezet: Fehér Ház

13. fejezet: Törvény

14. fejezet: Dilemma

15. fejezet: Elhatározás

16. fejezet: Nicole

17. fejezet: Társak

18. fejezet: Újjászületés

19. fejezet: Sötét fellegek

20. fejezet: Választás

21. fejezet: Nyomozás

22. fejezet: Brianda

23. fejezet: Én vagyok az első és az utolsó (Ézsaiás 48,12)

24. fejezet: Jeruzsálem

25. fejezet: Szieszta

26. fejezet: Hajsza

27. fejezet: Utazás

28. fejezet: Dzsungel

29. fejezet: Előkészületek

30. fejezet: Matauik

31. fejezet: Bii Toua

32. fejezet: São Paulo

33. fejezet: Szérum

34. fejezet: Kék szikla

35. fejezet: Holodex

36. fejezet: Döntés

37. fejezet: Álom

38. fejezet: Terv

39. fejezet: Hol vagy?: Függelék

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Köszönöm családtagjaimnak a kitartó támogatásukat. Külön hálás vagyok barátaim, ismerőseim kedves bátorításáért, akik meglátásai, észrevételei és ajánlásai nélkül a regény nem kaphatta volna meg e végső formáját.

Köszönöm továbbá Nádasi Krisz és Zilaji Krisztina lektori segítségét, amely jelentősen hozzájárult a végső mű megszületéséhez.

1. FEJEZET

A PARKBAN

Mike a kedvenc padján üldögélt a gyönyörűen gondozott Auburndale parkban, Boston külvárosában. A parkon a Charles folyó bandukolt keresztül lassú egykedvűséggel egyenesen az óceán felé, gyönyörködtetve az arra járókat. Csendben üldögélt, és az augusztus végi, lassan lenyugvó napot csodálta. Gondolkodott. Elsősorban a munkáján, de voltak más titkos témái is, amiket néha–néha vett csak elő. Ezeken lopva, mintegy magát kényeztetve elmélkedett. Ahogy a távolba merengve a padon ült, lábait lazán keresztbe tette. Ránézésre sportos, a korai negyvenesek laza stílusában öltözködő férfi volt. Nem volt kifejezetten jóképű, de sugárzott róla az a fajta férfiúi magabiztosság, amit a férjet kereső nők határozottan értékeltek. Ezért már megszokta, hogy a gyengébb nem ezen korosztályának tekintete néha hosszabban időzött el rajta.

Vasárnap délután volt, nem sietett sehova, nem várta senki, volt ideje tűnődni azokon a dolgokon, amelyek foglalkoztatták. Eszébe jutottak életének régi emlékei, és ismét átélte őket. Számba vette, hogy melyek voltak a helyes döntései, melyeknél fogott mellé, és mik voltak azok az események, amelyeken úgy átsuhant, hogy nem is sejtette, mi történik körülötte. Ezekből ilyenkor kiemelt egyet, és ismét végiggondolta, hátha át tud belőle hozni valami tanulságot a mába.

Most egy olyan, már többször végiggondolt régi tanítás jutott az eszébe a Talmudból, amely fontos, napjainkban is érvényes útmutatást ad. A példabeszéd szerint, ha a sivatagban jársz egy korsó vízzel, és ott egy szomjazó emberrel találkozol, mit teszel? Kettőtöknek nem elég a víz a következő oázisig, viszont neked elég lehet. Ha adsz neki, mindketten odavesztek. Mi a teendő ez esetben? A szent szöveg iránymutatása szerint először magadat kell mentened, és csak ha a saját életed nincs már veszélyben, akkor mentheted a felebarátodét. Ez a kemény, elsőre ridegnek tűnő állásfoglalás mindig gondolkodóba ejtette Mike–ot. Biztosan igazuk van az ősi bölcseknek? – tette fel a kérdést, de nem tudta eldönteni. Bevillant neki, hogy ezzel szemben Mózes mindvégig a felebaráti segítségre és szeretetre biztatott. Mike tudta, hogy annak idején ő mit tett ehhez hasonló esetekben, és azóta is sötét fellegként tornyosul felette a kérdés, hogy vajon jól döntött–e. Szerette volna hinni, hogy jól, és bízott benne, hogy ha legközelebb is ilyen helyzetbe sodorná a sors, akkor is jól fog dönteni. De ebben nem volt biztos.

Különféle emberek haladtak el előtte a sétányon, amely kedvelt útvonaluk volt a parkba látogatóknak. A mindenféle kerekeken guruló fiatalok ki voltak tiltva erről a sétányról, nekik a város elöljárói a közelben külön pályákat alakítottak ki, ami nagyban csökkentette a korosztályok közötti konfliktus lehetőségét a parkban.

Mike nagyra értékelte ezt. Itt valóban úgy érezte, hogy egy kicsit megvalósult a „Mi az emberekért vagyunk” kampánymondat. Ezt sokszor ígérték különféle, hatalomra, pozícióra vágyó emberek, amikor a város vezető tisztségeiért szálltak be a választási küzdelembe. Mike tudta, hogy az ember alapjában véve nem a másik ember örömének előmozdításáért lett teremtve, ámbár egyszer–egyszer látott üdítő ellenpéldát is.

Ahogy ott üldögélt, egy fiatalos, jól szituált, elegánsan öltözött nő haladt el előtte a sétányon, látszólag belefeledkezve a telefonálásba. Ahogy pár lépéssel elhagyta Mike–ot, megállt, és valamit keresett a táskájában, de a telefonálást sem hagyta abba. Nem vette észre, hogy egy összehajtott papír kiesett és a földre hullott. Az apró neszt Mike jól hallotta, de a nő láthatóan nem vette észre, és továbbindult. Mike rövid habozás után felállt, odalépett, felvette a papírt, majd a nő után szólt. De az még mindig haladt tovább. Ismételt, kissé hangosabb szólítására végre megállt, visszafordult, és csodálkozó szemmel tekintett Mike–ra. Ő a papírdarabot maga elé tartva szólt hozzá.

– Ezt elejtette, hölgyem.

Erre a nő visszalépett, kivette Mike kezéből a papírt, és abbahagyta a telefonálást.

– Ön nagyon kedves – mondta a nő.

– Semmiség.

Ahogy Mike a nő arcát vizsgálta, felderengett benne valami távoli emlék, egy érzés, ami egy pillanatra ismerős emlékfoszlányokat vagy inkább impressziókat lebbentett át az agyán. A fiatalosan csinos, helyes, szőkésbarna nő, aki a harmincas éveinek végén vagy a negyvenesek elején járhatott, valamiért ismerős volt. De honnan ismerhette? Nem voltak ilyen, kifejezetten elegánsan öltözködő női ismerősei a környéken, ahol nem olyan régen lakott, már ha azt a tíz évet nem számítjuk hosszú időnek. Miközben gondolatai között kutatott, a nő ismét megszólalt.

– Ismerjük egymást?

Mike meghökkent, hogy milyen fura egybeesés, pont ezen gondolkodott ő is. Válaszával nem akarta elárulni érzéseit.

– Nem hinném.

Miközben ezt mondta, egyre kevésbé volt már biztos magában.

– Én türelmes vagyok – folytatta a nő, amit Mike már végképp nem értett, és kérdőn, kissé bambán bámult vissza. Próbált a szavaknak valami értelmet adni, mire a nő folytatta.

– Slane goth fólme.

A szavak hallatára Mike előtt elsötétült a világ, egy–két pillanatig nem volt tisztában azzal, mi történik vele. Füle hangosan zúgott, szíve a torkában kalapált, a látása elhomályosult, és csak állt ott mozdulatlanul.

Amikor felocsúdott, és képes volt újra fókuszálni, maga köré pillantott, de már nem látta a nőt, nyomtalanul eltűnt. Az emberek ugyanolyan kényelmes tempóban sétálgattak körülötte, és egy kicsit furcsállották, hogy ott áll mereven. Fogalma sem volt, meddig tarthatott ez az önkívülete. Nem sokáig, gondolta, mivel a sétáló emberek nem fogtak különösebb gyanút a mozdulatlansága miatt. De annyi idő bizonyosan eltelt, hogy a nő gond nélkül távozhatott, és már nem látta sehol a sétányon.

Visszahuppant a padra, és csak bámult maga elé. Agya zakatolt, és kereste a megoldást mindarra, ami az előző percekben történt. De egyelőre semmi épkézláb ötlete nem volt. Csodálkozott, hogy az eddig oly nagy becsben tartott memóriája és intuíciója most cserben hagyta. Egy dologban szinte biztos volt: hallotta már ezt a mondatot, nagyon–nagyon régen. El sem tudta képzelni, hogy kerülhetett ez ide, miért mondta neki ezt a nő. Még egy ideig ült ott, és a naplemenetelét bámulta, hátha kap valami támpontot tőle. De mivel nem kapott semmit, és nem volt kedve a talmudi történetet sem továbbgondolni, elindult hazafelé. Séta közben megpróbálta visszazökkenteni magát a saját normálisnak vélt állapotába. Viccesen arra gondolt, hogy mindig voltak nők, akik nagy hatást tettek rá, de eddig ez volt a legütősebb, az biztos. Ezen elmosolyodott. Mindig szerette, ha a nők csodálatot ébresztenek benne.

De a következő pillanatban már a másnapi, munkahelyén végzendő új, izgalmasnak ígérkező kísérletei villantak be, ezek szintén felvillanyozták, igaz, más szempontból.

2. FEJEZET

DORIS

Otthon Doris már nagyon várta. Amint benyitott a háza ajtaján, Doris ott állt az ajtó előtt, és le sem vette róla a morcos és kérdő tekintetét. Végignézte, ahogy az előszobában Mike leveti könnyű felsőjét, cipőjét, és ahogy beljebb lép, de nem szólalt meg, nem korholta.

– Tudom, tudom, és bocsánatot kérek – mondta Mike, és egy kis mosolyra húzódott a szája.

– Elfeledkeztem rólad, tudom, nem lett volna szabad – és már indult is a konyhába. Doris követte egy lépéssel mögötte, és vigyázott, hogy le ne maradjon semmiről. Mike a konyhában kinyitott egy kis szekrényt, és elővette azt, amire Doris már nagyon vágyott. Lehúzta a csomag zárószalagját, és tartalmát a sarokban lévő kis tálba öntötte. Doris hangos dorombolás közepette kezdett enni.

Mike emlékeiben felrémlett az a felejthetetlen kép, amikor Doris még egy apró, pici szőrgombóc volt, és ázottan kuporgott egy vidéki gyárépület omladozó fala mellé kidobott ócska vasszerkezet egyik rozsdás szegletében. Ahogy Mike elment mellette, tekintetük egymásba akadt, ami Mike részéről csodálkozással kevert sajnálat, míg Doris részéről leginkább félelem lehetett. Éppen nem esett már az eső, pár perccel korábban állhatott el, és tekintve Doris csatakos bundáját, idejének jelentős részét az esőben tölthette. Fogalma sem volt, mit kereshetett ott egyedül, talán menekült valami vagy valaki elől. Ezt már nem fogja megtudni soha. Mike állt, csak állt ott még, és Dorist nézte. Nem tartott háziállatot, mert rohanó életébe nem tudott egy kis érző szívet beilleszteni, aki felelősséggel és folyamatos törődéssel jár. Tudta, hogy egy csöppség, egy apró társ részt kér majd életéből, és fájdalmat okozna neki és magának is, ha ezt elmulasztaná, ezért eddig nem merte magát elkötelezni. Ugyanakkor eszébe jutott, hogy mi lenne a sorsa szegénynek, ha nem segítene rajta. Sok kétsége nem volt afelől, hogy mi lett volna a kis ágrólszakadt végzete. Így hát vett egy nagy levegőt, és lehajolt hozzá. Egy kis barátkozás után óvatosan átölelte, és betette mellkasára a kabátja alá, hogy megmelegedhessen. Doris nem tiltakozott, eleinte még remegő teste nyugodt maradt ebben a kitüntetett pozícióban úgy, hogy közben a feje kikandikálhatott a kabátból, és láthatta, hogy hova tartanak.

Akkor kezdődött kettejük barátsága, ami mára szoros családtagi viszonnyá nemesült. Doris lett Mike életében az egyetlen komolyan vehető hosszú távú női kapcsolat az elmúlt nyolc–kilenc évben. Doris tisztában volt ezzel, és ennek megfelelően helyezte el magát a családi ranglétra megfelelő fokán. Igaz, ez a létra mindössze kétfokú volt, bár időnként került rá egy harmadik fok is, de neki oda sosem kellett leköltöznie. Erre méltán büszke volt, de meg is küzdött érte.

Mike vacsora nélkül, gondolataiban elmerülve huppant bele a foteljába. Doris vacsorája végeztével, ami eredetileg ebédnek lett szánva, csatlakozott hozzá, a védjegyének számító ugrással termett Mike vállán, és helyezkedett el úgy, mintha egy nagy szőrmesál lenne a nyaka köré tekerve. Bizonyára igényelte azt a közelséget, amit legeslegelső alkalommal érzett és mostanra megszokott. Ezt Mike eleinte nem engedte, mert nem értette ezt a túlzásba vitt intimitást. Akkor ugyanis még nem tudta, kivel áll szemben. Doris, noha kívülről egyszerű utcai cirmos volt a maga koromfekete bundájával, belülről Kleopátra diplomáciai érzékével, kitartásával és Vénusz csábító erejével büszkélkedhetett. Mire Mike ezzel tisztába került, már késő volt, a harcot elvesztette, és Doris menthetetlenül az ujja, pontosabban a mancsocskája köré csavarta.

A szőrmesál–Doris kényeztetés nem járt ám minden esetben. Csak akkor, amikor Doris úgy gondolta, vagy érzett valami problémát vagy gondterheltséget gazdája szemében, és meg akarta nyugtatni, jelezve neki, hogy ő itt van, rá mindig lehet számítani, segít, ha kell. Most sem volt másképp. Az, hogy az ebédjét csak jóval később kapta meg, és Mike feszült viselkedése egyértelmű jelzés volt számára, hogy valami nincs rendben. Akcióba kellett lépnie, és magabiztosan, nagy nyugalommal és hidegvérrel meg is tette. És valóban, Mike megnyugodott, úgy érezte, elég erőt gyűjtött ahhoz, hogy a gépe elé üljön, és rákeressen arra a nemrég a parkban hallott bizonyos mondatra. Az eredménytől már előre félt, mintha érezte volna, mit fog találni.

Ahogy így üldögélt, nyakában Dorisszal, és azon gondolkodott, hogy vajon mi volt az oka, hogy ez történt vele a parkban, és miért pont most. Köze lenne a munkájához? De nem talált semmi észszerű okot.

Próbálta csillapítani zaklatottságát, hogy a történteknek nem lehet semmi közük a kutatásaihoz. Miért is lenne? Ez csupán véletlen lehetett, gondolta.

Mike Ages, merthogy ez volt a teljes neve, lassan tíz éve élt Dorisszal Boston egyik nyugodt, sokak szerint unalmas és álmatag külvárosában, egy kis kertes házban, amely bőven nagy volt kettőjüknek. A házat egy elköltöző idős házaspártól vette, ők klasszikus stílusban építtették mintegy negyven évvel korábban. A berendezésen nem változtatott lényegében semmit, szerette a sok természetes fafelületet és a nagy puha párnákat, amelyek a vadnyugati stílusra emlékeztették, arra a környezetre, ahol régebben élt. A ház egy nyugalmas utcában, nagy, lombos juharfák árnyékában állt, a környékbeliek többsége idősödő házaspár volt, így nem sok fiatal gyerek futkározott arrafelé. Mike jól ismerte közvetlen szomszédjait, baráti viszonyt tartott fenn velük, és időnként meghívták egymást egy–egy kellemes kerti sütögetésre.

Innen járt munkába minden reggel egy közeli kutatóintézetbe, ahol már a kezdettől genetikus terápiák kifejlesztésével foglalkozott. Neki és a kutatóintézetnek is a rákbetegség különféle változatainak gyógyítása volt a fő szakterülete. Az intézetben számos munkacsoport dolgozott, ő az egyiknek volt már jó pár éve a vezetője. Sokan rosszallták is ezt, mert nem volt jellemző, hogy alig negyvenévesen bárki is ilyen magas beosztást kapjon. De a tudományos eredményeivel senki nem tudott vitába szállni, és végeredményben mindenki jogosnak tartotta az előléptetését. A csoportja nyolc beosztott kutatóból állt, hozzájuk még csapódtak időnként doktori fokozatukon dolgozó fiatal kutatók is. Ez egyre kevésbé volt jellemző a kutatásaik titkosságából fakadóan. A kutatási eredmények az intézet beleegyezése nélkül nem voltak publikálhatók, így külön engedély volt szükséges ahhoz is, hogy doktori munkában felhasználhassák akár csak a részeredményeket is. Ez a beleegyezés viszont egyre ritkábban érkezett meg az utóbbi időben. Ez jelentősen kedvét szegte a jelentkező doktoranduszoknak, noha tudták, hogy ha csak ideiglenesen is, rendkívüli megtiszteltetés az ország egyik legnívósabb intézetébe bekerülni.

A befektető tulajdonosok a legkisebb esélyét is ki szerették volna zárni annak, hogy áttörést hozó tudományos eredmények idő előtt kiszivároghassanak, és a konkurencia ebből előnyt kovácsolhasson. A GenTechLab Sciences az egyik legmodernebb kutatóintézet volt az USA–ban, minden labort kamerarendszer felügyelt, és a vegyi, biológiai anyagokról szigorú nyilvántartást vezettek. Felhasználásukat merev szabályok rögzítették, ezek alól a kutatócsoport vezetője sem kapott felmentést.

Mike, miután megnyugodott és kellően lehiggadt, mocorogni kezdett, hogy Doris is érezze, szeretne felállni a fotelból, és itt az ideje a sál pozícióját beszüntetni. Amint ez megtörtént, Mike szinte megkönnyebbülve ült le a gépe elé, hogy elkezdje a keresést. A hosszú percekig tartó keresgélés sem hozott semmi értelmezhető eredményt. Az internet nem ismerte ezt a három szót így, egymás után. Még a használt nyelvről sem volt egyértelmű adat. Mike mégis tudta, hogy nagyjából mit jelent ez a három szó, de nem merte bevallani magának, hogy hol hallotta őket. Egy ideig még tűnődött ezen, aztán eldöntötte, hogy lezárja ezt az egész buta parkbeli jelenséget, és nem foglalkozik vele többet. Ha akart volna valamit az a nő, akkor közli vele normális emberi nyelven, és nem tűnik el, mint a kámfor.

De mégis, valahol érezte, hogy ez jelzés volt. A nő nem véletlenül járt ott, ejtette el a papírját és kérdezett rá, hogy ismerik–e egymást, noha egészen biztos volt, hogy korábban nem találkoztak. Mindezek dacára Mike–nak volt valami ismerősség benne, amit nem tudott megmagyarázni. Azután az a titokzatos mondat, amelynek a Mike–ból kiváltott hatásában biztosnak kellett lennie annak, aki kitervelte, hogy legyen ideje nyomtalanul eltűnni a helyszínről. És mindezt fényes nappal, egy park kellős közepén, rengeteg szemtanúval övezve. Bátor.

Igen, ez egy gondosan megtervezett erődemonstráció volt, vagy figyelmeztetés valamire, aminek egyelőre semmi értelmét nem találta.

3. FEJEZET

KUTATÓINTÉZET

Reggel Mike fáradtan, nyomott hangulatban kelt. De a következő pillanatban már az aznapi kísérletekre gondolt, ami új energiával töltötte el. Átpörgette agyán a kísérlet főbb lépéseit, hátha talál bennük valami módosításra szorulót. De mire átfutotta a lépéseket, már úton is volt. A kutatóintézet tömbje egy hatalmas üzleti irodaparkban helyezkedett el, csupa modern épülettel, amelyek gombamód nőttek ki egymás mellett. A kutatóintézet hatemeletes épületének csillogó üvegablakai mögött biológiai laborokban elfoglalt kutatók rótták köreiket napról napra, fáradhatatlanul. Közéjük tartozott Mike is.

Ahogy belépett az épületbe, a kutatóintézet portása, Brandon a megszokott kedélyességgel köszöntötte. Ennyi év után sikerült egyfajta baráti viszonyt kialakítania vele, ami persze csak bizonyos határig terjedhetett. A kutatóintézet vezetői nem nézték jó szemmel, ha barátság szövődött a biztonsági szolgálat emberei és a dolgozók között, így akarták elejét venni a cinkos kapcsolatok kialakulásának. Tartottak tőle, hogy a túlzott haverkodás idővel fellazítja a titkos kutatások védelmében hozott szabályokat. Többször előfordult, hogy az otthon felejtett belépőkártya nélkül a portás nem engedte be a már évek óta ismert munkatársat.

Hosszú évek alatt Mike–nak annyit sikerült elérnie, hogy ki– és belépéskor nem ellenőrizték a táskáját, azt vitt be és ki, amit akart. Brandon mindezek tudatában üdvözölte Mike–ot, aki izgatottan lépett be a tudomány szentélyébe.

Az intézetben mindenki ismert mindenkit. Mike–ról is tudták, hogy Dorisszal él, és noha jóképű, sportos, fiatalos és tehetséges kutató volt, a folyamatosan férjet kereső középkorú nők álma, megközelítése mégis szinte lehetetlennek tűnt, és ezt senki nem értette. A legmegbízhatóbb folyosói hírügynökségi jelentések szerint nem vonzódott saját neméhez, nem voltak allűrjei vagy deviáns hóbortjai, amelyek megléte eleve kizárta volna a kutatóintézetből is. Nem volt egyetlen olyan pont sem Mike életében, ami magyarázhatta volna azt, hogy még mindig nem találta meg a párját. Szóltak arról anekdoták, hogy a múltban voltak olyan szerencsés kiválasztottak, akik áttörték Doris védőfalát, és bejutottak Mike házába, sőt annál tovább is. De ezek a kapcsolatok érthetetlen módon előbb–utóbb véget értek, és a szerencsés kiválasztott egy idő után nem mutatkozott többé. Botrányról, balhéról nem tudott senki, így Mike személye még misztikusabbá vált. Részben ez volt az oka annak, hogy a téma szinte folyamatosan napirenden volt az étkező és a munkahelyi kávékonyhák platformjain, persze csak a megfelelően titoktartó hölgyközönség körében.

Mike tudatában volt a gyengébb nem részéről őt övező kiemelt figyelemnek. Próbálta csendesíteni a körülötte fel–felcsapó érzelmi hullámokat azzal, hogy szigorú titoktartással kezelte kapcsolatait. Mike szerette a gyengébb nemet. De az elmúlt éveinek tapasztalatai és csalódásai arra késztették, hogy legyen roppant óvatos. Ugyanakkor nagyon értett a nők nyelvén. Sziporkázó intellektusával, magabiztosságával percek alatt le tudta venni a lábukról a legelőkelőbb hölgyeket is, ha éppen úgy akarta. De sosem vetette be teljes férfiúi arzenálját, amikor csinos nők közelébe került, mert tudta, hogy csak kielégítetlen vágyakat hagy maga után, ami csalódást és bánatot okoz majd. Ezt mindenáron el akarta kerülni.

Tudta, hogy módfelett magasak a saját elvárásai is, és ezeknek talán egyetlen nő sem fog tudni megfelelni, ezért inkább letett a keresésükről. Futó kapcsolatai apró fellángolások voltak csupán – a lelkét senki nem tudta magához láncolni –, és így hamar véget értek. Életét teljes egészében a munkájának szentelte.

Amint Mike a kutatócsoportjának harmadik emeleti laborjához vezető folyosóra lépett, már messziről kedélyesen köszöntötte a folyosón tébláboló helyettesét, George–ot.

– Jó reggelt! Készen állsz?

– A legnagyobb mértékben. Mindent előkészítettünk! – válaszolta George, majd érdeklődött, hogy milyen volt a hétvégéje. Miután lefutották az udvariassági köröket, Mike megkérdezte, hogy van–e más újság a mai napon.

George a maga félszeg, halk és szerény módján beszélt. Igazi csodabogár, éltanuló volt, sosem hencegett, és nem volt túlzottan büszke a tudására. A legmagasabb rangú elismerést is tartózkodással, szolidan fogadta. Kitűnő eredménnyel diplomázott a Yale–en, a diák kutatói munkáiért számos gratulációt, kitüntetést kapott. Nem véletlenül került Mike csoportjába, és lett harmincéves korára csoportvezető–helyettes. Köszönhette mindezt saját magának, de részben Mike–nak is, aki kitűnő érzékkel hívta el magához dolgozni. Idővel elérte, hogy a kutatóintézet vezetősége elfogadja az előléptetési felterjesztését, persze a megfelelő eredmények elérése után. Mike bizonyos volt benne, hogy George megtalálta a helyét, élvezi, sőt imádja azt, amit csinál, minden idejét a munkájának szenteli, talán annál is többet, mint amit Mike egészségesnek gondolt volna.

Victoria, a felesége szintén tudós alkat volt, bár más területen, de szintén az orvoslásban. Pszichológus volt, és hasonlóan fiatal, csinos, okos és ambiciózus, a korának és nemzedékének megfelelő céltudatos elhivatottsággal. Mike szemében ideális párt alkottak, még nagy dolgokra lesznek képesek mindamellett, hogy imádják egymást. Őszinte szerelmük mindig eszébe juttatta, hogy mennyire vágyna ő is egy ilyen szívből jövő kapcsolatra.

Mike kutatócsoportja a daganatos betegségek genetikai terápiás kezelésének számtalan lehetőségeinek egyikével foglalkozott. Csoportjának a fele azon dolgozott, hogy modern technikák felhasználásával DNS–eket alakítson át. Bármilyen élőlény örökítő DNS–ét tetszőlegesen fel tudták darabolni, és az így levágott szakaszokat más DNS–részekkel szabadon összeilleszteni. A műveletek célja a genetikai szekvenciák módosítása volt egy olyan verzióra, amely módosítja a sejt fehérjeszintézisét, és ezzel az alapvető működését. A módosult sejtműködéstől várták a daganatos folyamatok megállítását, elérve ezzel a gyógyulást.

Ez aprólékos és magas precizitást igénylő kutatómunka volt, a legnagyobb tudósok és kutatócsoportok is csak apró eredményeket tudtak elérni. Egy nagy horderejű tudományos áttörés sok–sok év kitartó munkáját és a szerencse hathatós segítségét igényelte. Legalábbis Mike így gondolta. Számára ez a munka felettébb izgalmas volt, mivel lépésről lépésre fejtették meg a sejtek működését, és próbáltak abból kialakítani egy megfelelően alátámasztható, terápiás megoldásra is lehetőséget adó gyógymódot. Ez rendkívüli felkészültséget igényelt, de az eljárás által elérhető eredmények mégis világszerte arra késztették az ezen dolgozó kutatókat, hogy teljes erőbedobással folytassák a munkát. Közéjük tartozott Mike és csoportja is, akik magabiztosan lépdeltek előre a sejtek megismerésének kacskaringós ösvényén.

Mike csoportjának másik fele az általuk kifejlesztett, módosított DNS–ekből készült szérumok hatásának egérkísérletekkel történő igazolásával foglalkozott. Ezt a területet ellenőrizte személyesen Mike is három beosztott kollégájával és az őket kiszolgáló asszisztensekkel. Ők a kutatások titkossága miatt a tudományos részletekbe csak szigorú szabályok betartásával tudtak betekinteni. Feladatuk az egerek kísérleti szérumokkal való beoltásából és az arra kapott biológiai és viselkedési válaszok dokumentálásából és elemzéséből állt. Arról, hogy mi van a beadott szérumokban, fogalmuk sem volt.

A kutatás fő iránya egy bizonyos tumorfajta kialakulására és genetikai módosulásának változásaira koncentrált, annak a folyamatát próbálta részleteiben megfejteni. De a feladat nem ért azzal véget, hogy megfejtették a tumorsejtek működését és megtették az ellenlépést, meg kellett küzdeniük magával a tumorsejttel is, mivel az, miután felismerte, hogy megtámadták, védekezni kezdett, megpróbálta kiiktatni az életére törő gyógymódot. Ez az eljárássorozat képezte a kutatócsoport fő tevékenyégi körét.

Mike a fő kutatási ág mellett vitt egy nem szokványosat is, amit a kutatóintézet vezetése csak neki engedélyezett. De miután többször felvázolta és elmagyarázta, majd megvédte elképzelését, zöld jelzést adtak neki.

Elgondolása annyira meghökkentőnek és újszerűnek tűnt, hogy már–már a tudománytalanság határát súrolta. Tervét ahhoz lehetne hasonlítani, mintha Odüsszeusz azt javasolta volna Agamemnon spártai királynak Trója lerohanásakor, hogy ne vigyenek semmilyen akkoriban szokásos hadigépezetet, faltörőket, létrákat a falak bevételéhez, ellenben elég lesz egy nagy összetákolt faló is, amellyel egyszerűen bevitetik magukat az addig bevehetetlennek vélt városba. Azaz ne küzdjenek meg nyíltan, hanem férkőzzenek az ellenfél közelébe, és ott vegyék fel a harcot.

Ezt a szokatlan megközelítésen alapuló eljárást csak azért hagyta jóvá a kutatóintézet vezetősége, mert Mike személyét egyfajta csendes zsenialitás lengte körül. Megannyi tudományos publikációja eleve hírnevet szerzett neki, de sok olyan problémát is sikerült megoldania a többi kutatócsoport számára, amelyek miatt azok már feladni kényszerültek volna a kutatási programjukat. Ezek a megoldások rengeteg pénzt és időt takarítottak meg a kutatócsoportoknak és az intézetnek. A vezetőség ezért hálás volt neki, aminek egyik kifejezése volt ez, hogy engedte egy kicsit a saját hóbortjainak élni. Ezek persze nem hóbortok voltak, de nagy reményeket nem ébresztettek egy cégvezetőben sem. A genetikai folyamatok mélyebb megértése olyan szakmai tudást és képzelőerőt kívánt meg, amelyek a cég vezetőiben nem voltak meg, de legalább felismerték a történelmi lehetőséget, és hagyták Mike–ot kibontakozni, noha a felvázolt elméletet nem értették.

Mike elképzelésének lényege abban állt, hogy nem a már kialakult tumorsejtet próbálta legyőzni, hanem az eredendő okot akarta kiiktatni, amitől maga a tumorsejt kialakulhatott. Noha azt, hogy ez mi is konkrétan, nem tudta senki, erre csak teóriák voltak. Igaz, a hajlamosító tényezőket, amelyek elindítják a rosszindulatú folyamatokat, azaz a gének speciális mutációját, statisztikailag már ismerték. A veszélyt okozó faktorokat persze minden, ezzel valamit egy kicsit is törődő állampolgár ismerte már, hiszen a teljes médiagépezet ezt szajkózta, az ebből kinőtt egészségipar pedig teljes mellszélességgel népszerűsítette.

A kísérleti módszerét Mike saját kutatásaira és a mások által publikált és bizonyított tudományos eredményekre alapozva állította össze. De azért azt gondolta, hogy mint a legtöbb felfedezést, ezt is valami véletlen vagy szokatlan dolog fogja segíteni.

Az egérkísérletek a legmodernebb eszközökkel zajlottak. Minden egér hátára egy parányi elektronikus egységet csatoltak, amely figyelte az állat testhőmérsékletét, pulzusszámát és idegrendszeri állapotát, és az adatokat rádióhullámok segítségével továbbította a ketrec felett elhelyezett vevőegységbe. A ketrec felett volt egy kamera is, amely csak a ketrecben lévő területet figyelte. Digitális képfelismerő egysége valós időben jegyezte le az egér mozgását a nap huszonnégy órájában. Ennek alapján ki tudta számolni, hogy az adott kísérleti alany milyen módon reagál a szérumra. Rögzítették az egér ketrecen belüli mozgását, ebből a számítógép adatsorokat generált, és diagramok formájában továbbította a kutatóknak. Ezeket az adatokat ki kellett egészíteni az időnként levett vérminták eredményeivel, amelyek sejtbiológiai információkat szolgáltattak az alanyban végbemenő folyamatokról.

Ezen a napon Mike egy új anyagot akart kipróbálni, ami izgalommal töltötte el nemcsak őt, hanem George–ot is. Eszerint egy új, speciális vegyi anyaggal, egy alkaloidával kezelt fehérje– és génállományt próbált bevinni a sejt magjába, amely az általa elképzelt hatásokat fejtené ki, és módosítaná a DNS–eket tartalmazó kromoszómák állapotát.

Ez a vegyi anyag egy erős méreg volt, amit a hétköznapi életben a nyílméregbéka mérgeként ismertek az emberek. A méregkivonatokat az amazóniai őserdőből küldték neki támogatói, vadon élő nyílméregbékákból gyűjtötték össze. Mivel speciális és igen veszélyes anyag volt, számos engedély beszerzése és sok közbenjárás után sikerült hozzájutnia. Hosszas előkészítéssel elérte, hogy a kiválasztott, módosított génszakaszok és az őket stabilizáló fehérjék a méreg hatására ne veszítsék el az aktivitásukat, és az így előállított keveréket, a szérumot be tudja adni a kísérleti egereknek.

Mire George–dzsal belépett a laborba, az asszisztensek már előkészítették az egerek kiválasztott egyedeit a megfelelő ketrecekben az adatrögzítőkkel együtt. Minden olajozottan haladt. Ezen a napon a B221–es kódjelű, mérget tartalmazó szérumot kellett beadniuk.

A kísérlet indításakor minden érintett a több szekcióból álló, hipermodern laboratóriumban gyűlt össze a kiválasztott egerek ketreceinél.

– Akkor kezdhetjük!

Mike arcán meglepő feszültség, hangjában árnyalatnyi izgatottság volt érezhető, amit talán még George sem vett észre, noha jól ismerték egymást. Ezután a szérumot az asszisztensek kifejlett, egészséges egerekbe juttatták, majd elindították a kép és a biológiai paraméterek rögzítését. Egy alany kapta az új B221–es szérumot, kettő pedig egy már futó másik kísérlet szérumát. De Mike–ot és George–ot csak az új szérum érdekelte. A munka intenzívebb része itt lezárult, minden adat a kutatóintézet központi számítógéprendszerébe futott be először. Onnan terítették aztán tovább az eredményeket az arra feljogosított kutatóknak, akik számára az adatok valós időben, folyamatosan elérhetők voltak, akár telefonon is.

– Az már nagy eredmény lenne, ha nem pusztulna el elsőre – mondta George.

– Ahogy mondod – válaszolta Mike –, remélem, nem lőttünk mellé a dózisok beállításával.

– A szabályzat szerint még dokumentálnunk kell a B221–es pontos összetételét is.

– Igen, tudom. A baj az, hogy ehhez még nekem is idő kell. De rajta leszek.

– A protokoll szerint el sem indulhatnánk anélkül.

– Meglesz, meglesz.

Ezzel Mike lezártnak tekintette ezt a kérdést. Tudta jól, hogy az őserdőből érkezett B221–es szérum mellé nem kapott semmilyen dokumentációt, így az összetétele még feltérképezésre várt. Ahogy körülnézett, látta, hogy minden kollégája elvégezte feladatát, és az ő jelére vár. Bólintott, jelezve, hogy végeztek, és mindenki indult a dolgára.

Mike napjának további részét az előző napi eredmények elemzése, értékelése és a kollégákkal történő konzultáció, vezetői megbeszélések töltötték ki. Délután nem maradhatott el a közös kávézás a kutatócsoport saját kis konyhájában, ahol lehetőség szerint a teljes csapat összegyűlt. Pihenésképpen megbeszélték a világ és a csoport aktuális, nem a munkához köthető, fontosabb dolgait. Ez egyedi esemény volt a kutatóintézetben, egyben védjegye is Mike csoportjának. Más kutatócsoportok ezt nem honosították meg, részben, mert a vezetőjük szégyellte volna lemásolni más ötletét, részben pedig nem is engedték volna meg nekik. Mike ebben is szabad utat kapott. Ezzel sikerült a csapatot erős, családias közösséggé kovácsolnia, amelyben a tagok mindenben segítették egymást, és barátsággal, segítőkészséggel viszonyultak egymáshoz.

Ezt követte a kollégákkal való szakmai egyeztetés, ahol röviden mindenki elmondhatta a munkája során felmerülő ügyes–bajos dolgát, azt, hogy miben vár segítséget Mike–tól. Sokszor új, ötletes javaslatokkal is előálltak, amelyeket elemezni kellett, és dönteni a használhatóságukról. Érdekes része volt munkájának, amikor egy–egy éles eszű kolléga egy szokatlan, újító ötlettel állt elő. Ez mindig megmozgatta a fantáziáját. A nap végén még beugrott George–hoz, beszélgettek egy kicsit a tervezett lépésekről és a közelgő összefoglaló beszámolójukról, amelyet a kutatóintézet vezetése várt tőlük. Ezután Mike elköszönt és hazaindult.

Amikor beült az alagsori parkolóban az 1970–es tűzpiros Corvette Stingray ZR1 autójába, eszébe villant, hogy az még a maga idejében is különlegességnek számított, nemhogy hatvan évvel később. Amikor az autó feldübörgött, az egész parkolóban, sőt az épület egy részében is tudták, hogy Mike hazaindulni készül. Egyébként nem szerette, ha a figyelem központjában van, az egójának nem volt szüksége táplálásra és pozitív visszajelzésekre. Neki ez az autó egy régi, nagyon kedves kollégájához fűződő emléket képviselt, és nem tudott megválni tőle. Az autó egyébként maga volt az ökológiai katasztrófa a fogyasztásával. Volt egy másik, apró elektromos autója is, amelyet az útjai kilencven százalékában használt, és amivel megnyugtathatta lelkiismeretét, így a Stingray csak a munkába járás rituális járműve maradt.

Időnként szomorúan állapította meg magában, hogy a Föld klímaügyileg már menthetetlen, hiába folyt világszerte óriási erővel a megújuló energiaforrások további kiépítése, Mike biztos volt benne, hogy már elkéstek. A globális klímában napi szinten érzékelni lehetett az egyensúlytalanság következményeit. Az évmilliók alatt kialakult időjárási sémák eltolódtak, és Mike megérzése szerint semmi jó nem volt várható. Tisztában volt vele, hogy óriási ütemben folytak a szárazságtűrő növények természetes nemesítési és mesterséges, genetikai átalakítási munkái, de bármilyen gyors ütemben haladtak is, nem tudták utolérni a környezet változását.

A kocka el volt vetve.

4. FEJEZET

FELFEDEZÉS

Doris a szokásához híven az ajtóban várta gazdáját, és ahogy belépett, le sem vette róla szúrós tekintetét. A reggel kapott eledelét már valószínűleg rég elpusztította, és türelmetlenül várta gazdájának érkezését, amikor ismét megnyílik a bőségszaru, és kedvére ehet. Ilyenkor már éhes volt, és nem feltétlenül a feneketlen étvágya miatt. Mike csak annyi ennivalót hagyott reggel hátra, amennyi éppen csak kitartott délig, hogy onnantól már Doris gondolataiban Mike megfelelő sűrűséggel jelenjen meg. Nem mindig volt ez így.

Volt idő, amikor Mike bőségesen mérte az eledelt Dorisnak, mert Mike lelkileg kompenzálni szerette volna az egész napi bezártságért. Ennek eredménye persze az lett, hogy Doris szépen kigömbölyödött, Mike hazaérkezésekor is csak aludt valamelyik sarokban, és rá se hederített. Egy idő után Mike fejébe is szöget ütött, hogy ez talán nem a megfelelő eljárás, és szépen csökkentette a reggeli adagot, amíg el nem ért a mostani állapothoz.

Örömmel tapasztalta, hogy ez a módszer nagyon is gazdibarát volt, mivel Doris teljes odaadással várta az érkezését, próbált kedvében járni, és bevetette minden furfangját, hogy Mike–ot az ujjai, illetve mancsa köré tekerhesse. Doris sokkal boldogabbnak, mozgékonyabbnak és élénkebbnek tűnt, így mindenki nyert az ügyön.

Mike az esti rutinjának megfelelően a rövid vacsora után vagy félig közben megnézte a napi sportesemények összefoglalóját, majd egy–két ismeretterjesztő filmet, ha éppen volt műsoron. Ezután leült az íróasztalához, és szakmai publikációkat olvasott több témában, a saját szakmája természetesen elsőbbséget élvezett. Közben időnként ránézett a telefonjára folyamatosan érkező mérési adatokra, amelyeket a kutatóintézet számítógéprendszere fáradhatatlanul küldött neki.

Már elég későre járt, amikor még egyszer rápillantott a kutatóintézet adatait közlő applikációra. A program felső sarkában az üzenetekre figyelmeztető részen megjelent egy kis piros pötty, ami azt jelezte, hogy valami szokatlan történt. Mike rögtön tudta, hogy az egyik alany mozgása rendhagyóan megváltozott. Azaz, az egér valószínűleg nem mozgott többé. Azt is tudta, hogy nem pusztult el szegény állat, csak nem mozog. Az életjelek megszűnését egy piros négyzet feltűnése jelezte volna. A megfelelő ketrecet kiválasztva valós időben látta a kamera képét.

Ahogy sejtette, az egér mozdulatlanul feküdt az egyik sarokban úgy, hogy a testének alsó része az etetőszerkezet alá lógott. A kép alatt megjelenített életjelek szerint az egér testhőfoka a normális fölött volt három fokkal, és a pulzusa is negyven százalékkal magasabb volt a szokásosnál. Egyértelmű volt, hogy az alany lázasan, kómában feküdt. Mike azon gondolkodott, miközben a számítógépén megkereste, melyik szérumból kapott az alany, hogy mikor fordult elő utoljára ilyen eset. Az adatok szerint a ketrec lakója az új B221–es szérumot kapta. Arra jutott, hogy ez a probléma hosszabb ideje nem fordult elő, ezért is nézett az adatokra, hogy mi is lehet a gond. A szérum dózisának adatait ismét átvizsgálva megállapította, hogy nem hibáztak, a folyamatot megfelelően hajtották végre. Igaz, hogy új szérumok esetén semmit sem lehetett biztosra venni. Még egy kicsit tűnődött ezen, de az adott pillanatban ennél többet nem tehetett, elkönyvelte magában, hogy meg kell várnia, mit hoz a reggel, és az eredménytől függően kitalálja, mit tegyen.

Ellenőrzésképpen behozta egy másik kamera képét, amelyen egy másik, rendben levő egeret látott a ketrecben. Ahogy várható volt, az gond nélkül szaladgált a ketrec egyik végéből a másikba. Amint az asztalon lévő telefonját figyelte, Doris mellésomfordált, mert kíváncsi volt, mit néz a gazdája ilyen odaadással. Amint meglátta a rohangáló egér képét, megmerevedett, akár egy sóbálvány, és le sem tudta venni tekintetét a képernyőről.

– Izgalmas, ugye? – mondta Mike mosolyogva.

Doris Mike–ra emelte komoly tekintetét azzal az „olyan jó neked, hogy egész nap ezekkel játszhatsz” nézésével, hogy Mike–ból kitört a nevetés.

– Pedig meg sem akarom enni őket.

Egy mozdulattal levette Dorist az asztalról, hogy ne szenvedjen tovább, mire az már ugrott is ki a kezéből, és ment a dolgára.

A kómás egér körüli események annyira felizgatták, hogy sokáig nem tudott elaludni, de idővel hosszú, mély álomba szenderült, és bizonyára meg is találta a megoldást, de arra reggel már nem emlékezett.

Másnap reggel az ébresztőóra és karórájának rezgése egyesült erővel próbált életet lehelni Mike–ba. Feltápászkodott, és kievickélt a kávéfőző automatáig. A szemét a telefonjának kijelzőjén tartotta, és várta a lázas egér adatainak megjelenését. A kávé és az adatok nagyjából egy időben érkeztek meg, és Mike egyik kezében a gőzölgő kávéscsészével, a másikban a telefonjával a reggelizőasztalhoz slattyogott.

Az adatokból kitűnt, hogy a kísérleti alany még él, nagyjából ugyanazzal a testhőmérséklettel és talán egy kicsit alacsonyabb pulzusszámmal, de ugyanott fekszik. Ez önmagában nem volt rossz hír, mert lehetőséget adott nekik, hogy mintát vegyenek tőle, és megkíséreljék megállapítani, hogy mi is történt vele, feltéve, hogy kitart még addig, amíg beér a laborba.

Doris mindezeket nem igazán értékelte, mert Mike róla teljesen elfelejtkezett, és ő hiába várta reggelijét a szokott helyen és időben. Mivel a hangos nyávogása és a lábszárhoz dörgölődzése sem hozott sikert, Doris az adu ászt, a mindig sikert hozó asztali táncolást vetette be. Ennek első fokozata az asztalon körözés, a második, minősített szintje a tányér vagy pohár felett való elvonulás volt. Doris ezen a reggelen ez utóbbit volt kénytelen alkalmazni, minden más hatástalannak bizonyult. Mike csak egy kis idő után észlelte, mit is próbál Doris tudatni vele.

– Értem, értem, bocsi, bocsi, mindjárt intézlek téged is.

Megfogta Dorist, és leemelte az asztalról. A macska már iszkolt is a tányérja felé, hogy megkaphassa reggelijét.

Öltözködés közben Mike néha a telefonjára pillantott, hogy lássa, nem változik–e valami az alany állapotában, és drukkolt, hogy bírja ki szegényke, amíg beér.

A Stingray a szokásos decibeleknél hangosabban és fürgébben állt be a helyére, mint egyéb napokon. A parkolóból egy percen belül megérkezett a labor folyosójára. George már az ajtóban várta.

– Tudom – mondta Mike, megelőzve George mondandóját, ami szerinte csak a kísérleti alanyról szólhatott. George enyhe mosollyal az arcán azért csak belevágott.

– Nem a kísérletre gondoltam, hanem arra, hogy a szállító visszajelezte, hogy a DZH12–es és 13–as kivonat nem fog a héten megérkezni.

– Hogyhogy?

– Valami gyártási probléma adódott a DNS–szekvenciák elkülönítésénél, és még nem oldották meg a kért tisztasági fokra.

– Értem – mondta gondterhelten Mike.

Ezzel a témát le is zárták, és Mike sietősen elindult a maga útjára. George tudta, hogy főnöke a saját kísérleti alanyait maga szereti először megvizsgálni, nem ildomos ilyenkor kísérgetni. Mike átöltözött, leült a számítógépe elé, és megnézte, hogy történt–e változás az életjelekben azalatt, amíg beért, de minden az eddigiekhez hasonlóan festett. Ezután elindult, hogy megnézze magát az alanyt. A ketrec előtt egy asszisztens, Kyle állt, és vizsgált valamit a berendezéseken.

– Jó reggelt, Kyle, mizu?

Hangja reggeli lendületességet és jó kedvet árasztott.

– Ellenőriztem a táp és az itató adagolóját, semmi gond velük. Megnéztem az egértáp összetételét is, nincs–e vele valami probléma, de nem találtam semmi átlagostól eltérőt, a többiek is ugyanezt kapták, és láthatóan semmi bajuk.

– Helyes – válaszolta Mike, és leült a ketrec mellé, hogy közelről láthassa az öntudatlan alanyt.

Mivel nem jött több kérdés, Kyle az évek tapasztalatai alapján tudta, hogy a professzort jobb egyedül hagyni, és csendben távozott.

Az egér mozdulatlanul feküdt ugyanott, ahol a kamerán keresztül először látta. Lélegzését nem lehetett szabad szemmel megállapítani. Mike egyfolytában azon morfondírozott, hogy mi játszódhat le szegényben. Biztos volt benne, hogy az új B221–es komponens az oka a dolognak, mivel a másik két, tegnap oltott egér vígan szaladgált a saját ketrece egyik sarkából a másikba.

Mike a következő pillanatban már úton volt az irodája felé. George melléje csapódott, és elmondta, hogy mi a helyzet a többi szállítmánnyal. Nem kérdezett rá, hogy Mike talált–e valami érdekeset a kísérleti alanynál, mert tudta, hogy ha létezik olyan információ, amit megoszthat vele, meg fogja tenni. A többi száraz adatot úgyis megtalálja a rendszerben, különben sem tartozott rá Mike kutatási ága. Az iroda előtt megálltak, Mike George felé fordult, de nem szólt.

– Már intézkedtem, hogy vegyék le a vérmintát a kómában fekvő alanytól – mondta George –, perceken belül meglesz.

– Lassan kezdesz tökéletes gondolatolvasó lenni.

Ahogy ezt Mike kimondta, helyeslően bólintott, és elmosolyodott. George is mosolyra húzta a száját, és átsuhant rajta a gondolat, hogy a kettejük között kialakult tökéletes szinkron vajon a jó idomítás vagy a tökéletes szakmai együtt gondolkodás eredménye lehet–e. „Valószínűleg ugyanezt gondolhatja Mike is! Ezt legközelebb előhozom és megbeszéljük” – zárta le magában.

A vérmintákat nem a saját laborjukban elemezték, hanem felküldték őket az analitikai laborba a negyedik emeletre, ahol erre szakosodott szakemberek végezték el a genetikai elemzéseket, erre specializált módszerekkel. A genetikai elemzési módszerek külön tudományágat képviseltek, amelyre a kutatóknak szakosodniuk kellett. A kutatóintézetnek csak egy elemzőlaborja volt, az vizsgálta az összes kutatócsoport által küldött mintákat. Az eredmények bekerültek a központi számítógéprendszer adatbázisába, onnan csak az engedéllyel rendelkezők tudták lekérdezni őket.

A szérumok előállításáról és adagolásáról többen is tudhattak, a mintákból kapott eredményeket viszont kevesen láthatták. A konkurencia által esetlegesen beépített kémek, akiknek a jelenlétét sosem lehetett kizárni, nem tudtak az eredményekhez olyan könnyen hozzáférni, mint a kezeléseknél használt szérumok összetételéhez, ami a kísérleti eredmények ismerete nélkül nem sokat ért.

Mike tudta, hogy az eredményeket csak ő fogja látni, és nem kell senkinek megmutatnia. Ő volt a felelős a csoport eredményeiért, ő döntötte el, kinek mit mutat meg. A vezetőséget az eredmények érdekelték, számukra az oda vezető út fontos, de másodlagos kérdés maradt. Az egyes vér– és szövetminták eredményeit Mike–on kívül láthatta az elemző kutató is, aki elvégezte a mérést, és az elemzőlabor vezetője is. Igaz, abból ők ritkán tudtak lényegi következtetést levonni, mivel nem ismerték, hogy milyen szérum hatására produkálta a kísérleti alany azt az eredményt. Így az információ biztonságban maradt.

Késő délután érkezett meg a még mindig lázasan fekvő alany vizsgálati eredménye. Mike szemével végigfutotta a vizsgált fehérjék és enzimek koncentrációjának értékeit, elsőre nem talált semmi különöset, mindaddig, amíg oda nem ért a telomeráz reverz transzkriptáz (TERT) enzimhez, amelynek a koncentrációja az alapérték több mint duplája volt. Ez az enzim kulcsfontosságú szerepet játszott a tumornövekedés szabályozásában és a telomerreprodukció végrehajtásában. Magas értéke több mindent jelenthetett, ebben a pillanatban még lehetetlen volt eldönteni, hogy mit. Ilyen kirívó értéket Mike legutóbb tumorsejtek burjánzásakor látott. Nem volt biztos elképzelése, milyen folyamat válthatta ki ezt az értéket, de felettébb érdekes volt. Ezenfelül a vérből kimutathatóvá vált kétfajta őssejt is, a multipotens és az unipotens őssejtek, amelyek koncentrációja meghökkentően magas volt. Megfordult a fejében, hogy esetleg a mérés hibás, mivel normál esetben nem kimutatható őssejteket talált. Ezek az őssejtek különlegesek voltak, mert csak újszülöttek vérében, illetve a méhlepényben lehetett komolyabb koncentrációban megtalálni őket. Mike nem tudta mire vélni a megjelenésüket, hiszen eddig semmi nem jelezte a várható felbukkanásukat. Nem talált viszont megnövekedett TH1– és makrofágkoncentrációt, amelyek a gyulladásos tünetek normális velejárói voltak, amiből következtetni lehetett volna a láz okára.

Az első nap után korai lett volna bármilyen következtetést levonni, legfőképpen azért, mert még az sem volt biztos, hogy az alany egyáltalán megmarad. Ebben csak reménykedni lehetett, mivel egy eddig ismeretlen folyamat zajlott a szemük előtt, és a kimenetelére legfeljebb fogadásokat lehetett volna kötni. Jelen esetben azt sem tudták volna, hogy mire fogadnak. De mindenképpen valami kiemelkedő, újszerű esemény tanúi voltak.

A következő nap ugyanúgy telt el, ahogy az előző, az alany ugyanabban az állapotban feküdt magas hőmérséklettel, mozdulatlanul. Az ismét levett minta eredményei nagyjából hozták az előző napit, azzal az eltéréssel, hogy megnövekedett egy másik fehérje koncentrációja is. Ez már nem volt annyira meglepő, mivel mindkét komponens részt vett a kromoszómák telomerregenerációjának folyamatában. Az őssejt–koncentráció ismét mérhető maradt, míg a gyulladással kapcsolatos fehérjék nem mutatkoztak. Mike ez alapján tovább szövögette elméletét. Egyre jobban bízott benne, hogy szerencséjük lesz, és az alany túléli majd. Attól félt csak, hogy az egér nem a szérum által kiváltott folyamatok, hanem egyszerű kiszáradás miatt fog kimúlni. Hiába minden igyekezet, egy öntudatlan egeret még nem tudtak megitatni úgy, hogy ne sérüljön meg. Az infúzió használata pedig igen ritka és bonyolult folyamat volt, ehhez az eszközök sem álltak Mike rendelkezésére. Ha mindent megmozgatna, talán össze tudná állítani ezt a speciális infúziós berendezést, de remélte, hogy nem lesz szüksége rá.

Harmadnap reggel Mike izgatottan érkezett meg munkahelyére, mert becslése szerint ekkorra már történnie kellett valami látványos változásnak. Az intenzív folyamatnak – vagy így, vagy úgy – már eredményt kellett hoznia. Nem kért mintát, hanem várt, reménykedett, hogy ha magához tér az egyed, akkor egy már lezajlott folyamat eredményét tudja megvizsgálni. Ebben a várakozásban telt el a nap nagy része, végül délután magához tért az egér.

George hozta a hírt, öles léptekkel közeledett, mögötte az éppen beosztott asszisztenssel. A következő percben már mindhárman a ketrecnél álltak, és figyelték, hogyan viselkedik az egér. Az komótosan sétálgatott az itató és az etető adagolói között. Nem tűnt kótyagosnak, egyenes vonalban haladt, csak éppen szokatlanul lassan.

– Holnap reggel kérek egy A és C típusú vizsgálatot a teljes kettes és hármas genetikai vizsgálattal együtt – mondta Mike az asszisztensnek. – Holnap vegyék le a vérmintát. Ma már hagyjuk, hadd pihenjen.

Szóba került, hogy egyes genetikai vizsgálatok a bonyolultságuk miatt csak másnap délutánra lesznek készen, amit be kell kalkulálniuk az új kísérletek tervezésekor.

Ez az este a szokásosnál is hosszabbnak ígérkezett, így Mike, hogy elterelje a gondolatait, futni indult. Visszaérkezve a gondolatai újra a kísérlet kimenetele körül forogtak. Ahhoz, hogy előrébb juthasson, több adatra lett volna szüksége, következtetéseit csak a végleges laborvizsgálatok eredményeinek ismeretében vonhatja majd le. Így egyelőre maradt a teóriák felállítása.

A TERT enzim a rákkutatás Szent Grálja volt, kétélű fegyver, amely meggátolhatja, de támogathatja is a tumorsejtek növekedését a telomerregeneráción keresztül. Nagyon sok kutatás folyt e témakörben, mivel sokan ebben látták a rákbetegségek gyógyításának megoldását. De volt számos olyan tudós is, aki másként gondolta, és más oldalról közelítette meg a betegség kezelésének alapjait. Bármilyen logikát használtak is, a TERT működését mindenkinek figyelembe kellett vennie, ha a rákbetegségek kutatására adta a fejét. Mivel az emberi tumorok kilencven százaléka a TERT nem megfelelő működése miatt következett be, a TERT aktivitásának serkentése igen veszélyes fegyver volt.

A Mike–nak külön jóváhagyott, szokatlan kísérletek éppen a TERT működésének befolyásolására vonatkoztak. Ezek során megpróbált konklúziót levonni abból, hogy különböző vegyszerekkel és biológiai szérumokkal milyen kontrollt lehet gyakorolni a TERT felett, még mielőtt a tumorsejtek kialakulnának. A tumorsejtek szabályozása és visszaterelése a normális működésbe nehéz, minden kutató számára bonyolult feladatnak bizonyult, mivel a tumorsejtekben a telomerrövidülés és a TERT megemelt aktivitása egyszerre volt jelen. A TERT gátlásával a tumorképződési folyamatok leálltak, viszont a telomerrövidülés tovább haladt, ami végeredményben a sejtek korai öregedéséhez és pusztulásához vezetett.

A másik nagy talány az őssejtek megjelenése volt, legfőképpen a multipotens őssejtek feltűnése. A multipotens őssejtből az ivarsejt kivételével bármilyen más sejttípus kifejlődhetett, és a tapasztalt rendkívül magas koncentráció csak újszülötteknél fordulhatott volna elő. Mike hipotézise szerint ezeknek az őssejteknek a hatására valamilyen regenerációs folyamat mehetett végbe az alany szervezetében. Mindezek újra és újra végigfutottak Mike fejében, de meg kellett várnia, hogy mit hoz a holnap.

Másnap reggel a szokásosnál is rosszabb alvás után nyűgösen ébredt, még Doris sem tudta felvidítani túláradó szeretetével, amit talán nem is vigasztalásképpen, hanem csak egyszerű számításból, a finomságok mennyiségének növeléséért vetett be. Azt ugyanis már tudta, hogy ha Mike bal lábbal kel fel, akkor az néha felébreszthet benne egyfajta szánalmat vagy kényeztetést, aminek eredménye akár kétzacskónyi eledel is lehet a vacsoráig. Ez a számítása, hogy, hogy nem, ismét helyesnek bizonyult, és kedves dorombolással hálálta meg a második zacskó nyitását. Mike nem sietett túlságosan, hogy beérjen, hiszen a méréseket nem sürgethette. Az asszisztensek már rég levették a mintákat, és elküldték a laborba, az ő dolga csak a várakozás volt.

A nap folyamán a rutinfeladatainak hullámai átcsaptak a feje felett, de gondolatainak leghátsó szobájába rejtve nem felejtette el a nap legfontosabb eseményét, miközben loholt egyik megbeszélésről a másikra. Napközben azért szakított egy fél percet, hogy beugorjon, és megnézze a kísérleti alanyt, amely a szokásos virgoncsággal futkosott fel és alá. George–on látta, hogy ő is izgatottan várja az eredményeket. Érezte, hogy visszafogja magát, és nem kérdez tőle semmit, tudván, hogy Mike–tól úgysem kap választ, amíg az eredmények meg nem érkeznek.

Délután megjött az üzenet a mérési adatokat tartalmazó hivatkozással. Arra kattintva a gépe átirányította a központi adatbank megfelelő lapjára, oda már biometrikus azonosítás után engedte be a rendszer.

Szeme az adathalmaz legjobban várt értékeire ugrott, és tátva maradt a szája. Tekintete megmerevedett, és csak annyit tudott kinyögni:

– Ezt nem hiszem el!

Óvatosan felpillantott, hogy nem látja–e valaki az üvegajtón keresztül, mert bizonyára elcsodálkozott volna. Miután visszarendezte tekintetét, tovább nézte a monitort, bár egyelőre alig hitt neki.

A kromoszómatelomer–értékek maximálisak voltak, megegyeztek a születési értékekkel, amit a védő fehérje koncentrációjának magas értéke is alátámasztott. A TERT viszont alacsonyabb volt, mint az egér korához viszonyított normál érték. A természetes öregedési folyamatok miatt károsodott sejtek rendkívül alacsony koncentrációban voltak jelen, ezt a megemelkedett őssejt–koncentrációval próbálta magyarázni. Úgy gondolkodott, hogy az elöregedett szöveti sejteket az őssejtek regenerálták vagy helyettesítették, amit a magas multipotens őssejtek koncentrációjával tudott indokolni. A megújult kromoszómák telomerfaktora a maximumon volt, míg a sejtben lezajló funkciózavart jelző fehérje értéke nulla volt. Mike próbált valami koherens értelmet találni az adatok összességének, de mindig ugyanoda jutott: az egér összes sejtje teljesen regenerálódott!

A következő pillanatban Mike már úton volt a ketrecek felé, hogy még egyszer megnézze mostantól kezdve legkedvencebb egerét, akinek ezek után külön nevet is kellett adnia. A várt kép fogadta, az egér virgoncan futkosott ide–oda, láthatóan minden cél nélkül.

– Elég jól kiheverted ezt a pár napot, öcskös! – mondta neki viccesen. Ahogy rápillantott az egér adatlapjára, látta, hogy hím, és már több mint féléves volt, egéréknél nagyjából középkorúnak számított.

– Helyesbítek! Kedves kolléga! – mosolyodott el. – Nem is tudod, hogy mibe csöppentél, ugye? Hááát, ha tudnád… – mondta Mike, és visszasietett az irodájába.

George az ajtaja előtt állt, és kérdő tekintettel nézett rá, hátha kap valami információmorzsát az egér eredményeiről. Persze úgy tett, mintha éppen akkor került volna az ajtó elé, de valójában őt várta.

– Valami érdekes? – kérdezte George, mert már nem győzte kivárni, hogy Mike mondjon valamit.

– Semmi különös egyelőre, további vizsgálatok kellenek.

– Konkrétabban?

– Megemelt TERT–szint, TH1 és makrofág nulla, p53, ATRX, DAXX gének nominálisak. Magasabb multipotensőssejt–szint. Szérummaradék nem kimutatható – sorolta Mike, hogy mihamarabb túl lehessen rajta.

– Ez neked semmi különös? Ahhoz képest, hogy rögtön az első kísérletre ezt kaptuk, ez rendkívüli! – mondta elképedve George. De Mike csak közepes lelkesedéssel bólogatott.

– Rendben, akkor holnap reggelre kérek egy mintavétel–ismétlést – mondta George, és elslattyogott, miközben bepötyögte a kezében tartott táblagépébe a másnapi mintavételi igényeket. Mike tudta, hogy George nagyon várta a részletes magyarázatot az egér különleges viselkedésére.

– Tökéletes, köszönöm! – szólt utána Mike, és vizsgálta George mozdulatait, azon tűnődve, hogy vajon maradéktalanul elhitte–e, amit hallott. Lelkiismeret–furdalást érzett, de az eredményeket egyelőre titokban akarta tartani még kollégája előtt is, mert a fejlemények annyira elképesztőek voltak, hogy nem merte őket elmondani senkinek. George–nak nem volt oka kételkedni Mike szavában, hiszen számára maga volt az ikon, a megtestesült tudományos példakép.

5. FEJEZET

BIZONYOSSÁG

Mike az ajtóban várakozó Dorist örömében felkapta, és a feje felé emelve dögönyözte, becézgette. Doris nem hitt a szemének. Ilyen még nem volt, itt komoly kényeztetés várható, gondolta, és már előre mosolygott, noha ez kívülről nem látszott.

Doris nem csalódott a kényeztetést illetően. Örömmel konstatálta a csillagok ilyetén való szerencsés együttállását, ami ezt a dicséretes jókedvet kiváltotta gazdájánál. Nem sejtette, mi lehetett az oka, de remélte, hogy sokáig megmarad.

Az esti rutin befejezése után Mike elhelyezkedett a foteljában, hamarosan megkapta a szőrmesál–Dorist, abból is a legkényelmesebb fajtát. Kezében whiskyspohárral csendesen révedezett. Újra és újra végiggondolta a nap rendkívüli fejleményeit és az előtte álló lehetőségeket. Egyben biztos volt, hogy egyelőre nem ismétli meg a kísérletet, amíg nem bizonyosodik meg arról, hogy mi is történt valójában.

Másnap a B221–es szérummal végzett első egérkísérletet Mike hivatalosan eredményesnek minősítette, ami automatikusan beindította az új kísérleti vonal szervezését. Ebben már nem egészséges alanyoknak adták be a szérumot, hanem olyan kísérleti egereknek, amelyekben mesterségesen idézték elő a rákos tumort. A már sokszor ismételt folyamat rutinszerűen haladt, amelynek George volt az egyik legjobb ismerője, így Mike–nak nem kellett különösebben beavatkozni a szervezésébe.

George számára meglepő módon Mike nem kért kísérletismétlést egészséges alanyon, ahogy ő várta volna, de ezt betudta annak, hogy szorítja őket az idő, és az első eredmény valójában jobb volt, mint amit a főnöke elmondott neki. Ezután Mike–kal közösen kidolgozták a tumoros alanyoknak beadandó kísérleti szérumok összetételét a megtervezett elméleti irányvonalnak megfelelően. Valamelyest csökkentették a B221–es komponens koncentrációját, hogy elkerüljék a kómás állapotot.

A napok múlásával megérkeztek a tumorral fertőzött alanyok eredményei is, ezeket már mindketten láthatták. Mike rutinosan kereste a tumormarkerek jelenlétét. Az értékekből azt látta, hogy koncentrációjuk jelentősen csökkent. Ez rendkívüli hír volt, ámbár az egészséges alany értékei alapján azon lepődött volna meg jobban, ha az nem változik. Nagy eredmény volt, hogy az egyedek nem estek kómába, pár órás láz után visszanyerték normális állapotukat.

Úgy tűnt, hogy áttörés küszöbén állnak, ami, ha a dolgok nem fordulnak rosszra, különösen ígéretes lesz. Az eredmények részleteit nem osztotta meg teljes egészében a kísérleteket segítő többi kutatóval, csak annyit, amennyi szükséges volt. Bizonyos, fontos részletek csak rá és George–ra tartoztak. Tudta, hogy előbb–utóbb a kutatók úgyis tudomást szereznek a fejleményekről, de Mike nagyon óvatos volt a pozitív eredmények idő előtti közlésével. Számos fájó tapasztalat sulykolta belé ezt az óvatosságot.

Az újabb és újabb alanyok eredményei mellett időnként kért egy vérmintát a legelső, egészséges egérből is, amely vidáman élte mindennapjait az összkomfortos ketrecében immár teljesen megújult génállománnyal. Őt Mike elnevezte Lajkának, ami éppenséggel egy híres kutyanév volt, de ez az egér legalább annyira volt első abban, ami vele és körülötte történt, mint annak idején Lajka, az űrkutya. Mike remélte, hogy ő nem végzi úgy, mint a névadója, amelynek nem terveztek elég oxigént az űrbeli útjára, és emiatt sajnálatos módon idő előtt elvesztette hős életét. Mike mindent megtett, hogy ez az ő felügyelete alatt ne történhessen meg. Bízott abban, hogy az ő Lajkája legalább annyira hős lesz, mint névadó elődje. Ha máshol nem is, legalább az ő szemében. Lajka mintái az idő múlásával kissé változtak, így kialakult egy tendencia, amelyet Mike megfigyelhetett, elemezhetett. Ahhoz, hogy egy stabil és hosszú távú hatást érzékelni tudjon, meg kellett várnia a kezdeti szérum azonnali hatásainak eltűnését, ami becslései szerint két–három hétnél többet nem vehetett igénybe. Ennek megfelelően a második héttől kétnaponta kért vérmintát Lajkából, és figyelte a változást. A George által kezelt szérumkísérletek fő csapásiránya a különböző típusú daganatokkal fertőzött egerek kísérleteire koncentrált, és nem foglalkozott többé az egészséges alannyal, Lajkával.

Pár hét elteltével Mike kérésére beoltottak még egy egészséges alanyt, szintén egy egeret, amely Lajkához hasonlóan szintén nevet kapott. Őt a második, űrben járt kutya emlékére Belkának nevezte el. Ők ketten alkották a reményei szerinti szerencsés duót, és Mike árgus szemekkel figyelte őket.

A kutatóintézetben hamarosan terjedni kezdett a folyosói pletyka, hogy Mike csoportja nagy valószínűséggel megütötte a főnyereményt. Persze minden adat titkos volt, de az analitikai labor eredményei az ott dolgozó kutatók révén így–úgy kiszivárogtak. Mindenki Mike–ra várt, mert amíg ő nem nyilatkozik az ügyben, addig senki nem szólhatott egy árva hangot sem.

Mike csoportjában intenzív munka folyt. Ennek fókuszában immáron a különféle tumortípusokkal megfertőzött alanyok kiterjedt vizsgálatai és kísérletei álltak. Az ő szérumkezelésük, George rendkívüli megelégedésére, szinte minden esetben hozta a jó és még jobb eredményeket. George néhány hét elteltével már azt kérdezte Mike–tól, hogy mikor állnak a kutatóintézet vezetősége elé valamiféle félhivatalos bejelentéssel. Ezt Mike korainak gondolta, és a protokoll nem is kötelezte őt erre, mivel még távol jártak a szükséges kísérletszám elvégzésétől. De az eredmények hordereje akkora volt, hogy annak híre úgy akart kipattanni, mint egy teletömött bőrönd túlfeszített zárja. Mindezek ellenére Mike nyugodt maradt, és várta a kellő számú adatot a végső következtetések levonásához.

Folyamatosan érkeztek az adatok a két úttörőjétől, Lajkától és Belkától. Mike–nak ezek legalább annyira érdekesek voltak, mint a többi tumoros kísérlete. Egy idő után Mike azt észlelte náluk, hogy a kromoszómatelomerek teljes egészében stabilizálódtak és visszaépültek az eredeti hosszukra, illetve az elöregedett sejtek koncentrációja nullára esett. Ezeket a hatásokat nem lehetett megfigyelni a tumorral kezelt alanyok esetében. Ott a tumorral felvett küzdelem valamiképpen módosította a szérum ez irányú hatását. Mike kipróbálta, hogy magasabb szérumkoncentrációval kezeli a tumoros alanyokat, ami talán előhozza ezt a másodlagos hatást, de ezek következménye az lett, hogy az alanyok, talán a magasabb toxinkoncentráció miatt, kimúltak. Nagy számú kísérlet után belátta, hogy a szérumnak más a hatása egészséges, illetve rákos burjánzásban szenvedő alanyok esetén. Ezt a tapasztalatát nem osztotta meg mással, mert tudta, hogy csak zavart keltene vele. Mivel ez lényegében a saját kutatása volt, úgy ítélte meg, hogy korai a végkövetkeztetések levonása, illetve az eddigi eredmények megosztása. Mivel egészséges egyedek kezelése nem tartozott sem a kutatóintézet, sem az ő csoportjának a profiljába, úgy döntött, hogy maga viszi tovább ezt a vonalat, mintegy alapkutatásként, hogy lássa, milyen végleges hatást tud majd megállapítani az egészséges alanyok esetében.