A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Johann Hari: Magic Pill – The Extraordinary Benefits and Disturbing

Risks of the New Weight-Loss Drugs

Bloomsbury Publishing, London, 2024

Fordította: Kránicz Dorottya

Copyright © Johann Hari, 2024

Hungarian translation © Kránicz Dorottya, 2024

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Tördelő: KFBook Design Stúdió

Borítóterv: Szabó Vince

Korrektor: Dobos Attila

ISBN 978-963-566-709-3

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

A két legbölcsebb nőnek, akit ismerek, V.-nek
(korábban Eve Ensler) és Dorothy Byrne-nak

TARTALOM

BEVEZETÉS

A Szent Grál

1. FEJEZET A kincsesláda feltárul

Így működnek a fogyasztó gyógyszerek

2. FEJEZET Sajttorta Park

Miért hízott el az emberiség?

3. FEJEZET A jóllakottság halála és feltámadása

A meglepő kapcsolat a feldolgozott élelmiszerek és a modern fogyasztó gyógyszerek között

4. FEJEZET A krónikus gyulladás kora

Mi történt a testünkkel, és mit tehetnek ellene a fogyasztó gyógyszerek?

5. FEJEZET Ugyanaz a régi mese?

A régi és az új fogyasztó gyógyszerek kockázatai

6. FEJEZET Miért nem diétázol és sportolsz inkább?

A fogyasztó gyógyszerek két legfőbb alternatívája, és az ok, amiért (általában) nem működnek

7. FEJEZET A nagy agyáttörés

Jó hír a szenvedélybetegeknek, rossz hír a depressziósoknak?

8. FEJEZET Mit nyersz az evéssel?

Öt ok, amiért eszünk, és mi történik, ha elveszítjük azokat

9. FEJEZET „Nem vagy jelen a saját testedben”

Így döbbentett rá az Ozempic, hogy ideje változtatnom

10. FEJEZET Önelfogadás vagy önsanyargatás?

Milyen hatással lehetnek a fogyasztó gyógyszerek az evészavarokra?

11. FEJEZET A tiltott test?

Milyen hatással lehetnek az új súlycsökkentő gyógyszerek a testünket övező stigmákra?

12. FEJEZET Ahol nincs szükség az Ozempicre

Mi a japánok titka, és hogyan tanulhatunk tőlük?

KONKLÚZIÓ: VÁLASZÚT ELŐTT

Milyen jövő vár ránk és a gyerekeinkre?

SZERVEZETEK AZ ÉLELMISZER-ELLÁTÁSI LÁNC JAVÍTÁSÁÉRT

AJÁNLOTT OLVASMÁNYOK

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

JEGYZETEK

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

BEVEZETÉS

A Szent Grál

2022 tele volt, a koronavírus-járvány végre enyhülni látszott, én pedig két év után először elmentem egy buliba. Ormótlannak, slamposnak, és ebből adódóan egy kicsit bizonytalannak éreztem magam, ugyanis majdnem tíz kiló szaladt fel rám, mióta bezárkózott a világ. Talán mindent elmond, ha úgy fogalmazok: legtöbben úgy vélik, az oltásoknak köszönhetik, hogy sikerült túlélniük a pandémiát – én a Woltnak tartoztam köszönettel. A szóban forgó bulit egy Oscar-díjas színész tartotta, és bár természetesen nem gondoltam, hogy a hollywoodi sztárok is úgy elengedték magukat, mint mi, átlagemberek, azért úgy képzeltem, ők is kikerekedhettek egy kicsit a lezárások alatt.

De ahogy végighordoztam a tekintetem a vendégeken, zavarba jöttem. Nem egyszerűen arról volt szó, hogy senki nem hízott egy grammot sem – mindenki kifejezetten sovány volt. Prominens járomcsontok és feszes hasfalak mindenütt. Ráadásul nem csak a színészek között! Középkorú tévések, ügynökök, a sztárok házastársai és gyerekei – hirtelen mindenki úgy nézett ki, mint önmaga Snapchat-filterezett mása: karcsúbb, tisztább, feszesebb vonalakkal.

A buliban összefutottam egy régi barátommal, akinek szégyenlősen odadünnyögtem, „úgy látszik, a karanténban mindenki lelkiismeretesen végigtolta a pilatesórákat”. Erre ő nevetni kezdett, majd amikor látta, hogy én nem nevetek vele, elkomolyodott az arca. „Tudod, hogy nem a pilatestől van, ugye?” Továbbra is értetlenül néztem vissza rá, mire hitetlenkedve azt kérdezte: „Te tényleg nem tudod?”

Erre ott, a táncparkett szélén előkapta a telefonját, és megnyitott rajta egy képet.

Hunyorogva próbáltam kivenni a részleteket, miközben a frissen megkarcsúsodott vendégek rázták körülöttünk csontos feneküket, időről időre diszkréten nemet intve a körbekínált partifalatokra.

A képernyőn egy világoskék műanyag henger látszott, amelyből egy apró tű meredezett.

Később azon tűnődtem, vajon ez volt-e az a pillanat, amire egész életemben vártam.

2009 karácsony estéje előtt{1} még elugrottam az egyik közeli KFC-be, valahol London keleti részén. Leadtam a szokásos rendelésem: zsír és cupák papírvödörbe töltve, de olyan félelmetes mennyiségben, hogy még leírni sem vagyok képes. A pult mögött álló férfi ekkor azt mondta: „Várj, Johann! Van itt neked valami!” Elszaladt a hátsó helyiségbe, ahol a csirkét sütik, majd az összes aznapra beosztott munkatársával együtt visszatért, hogy közösen átnyújtsanak nekem egy méretes karácsonyi üdvözlőlapot. A lapot „A kedvenc vásárlónknak” címezték, és mindenki írt bele valami személyes üzenetet.

Összeszorult a szívem, ahogy arra gondoltam: még csak nem is ebbe a KFC-be járok legtöbbet.

Még később az is eszembe jutott, hogy vajon ez volt-e az a pillanat, amire az egész társadalmunk több mint kétezer év óta várt.

Hilde Bruch evészavar-specialista szerint már az ókori görögök is úgy tartották, hogy valaha létezett egy örök karcsúságot kínáló csodaszer, amelynek azonban az idők során elveszett a receptje, és többé nem sikerült előállítani. Az emberek azóta töretlenül dolgoztak rajta, hogy ez az álom valósággá válhasson – hogy a biológiánkat kicselezve parancsoljunk megálljt a pluszkilóknak. A hangzatos „fogyasztó csodaszer” reklámszöveg lényegében már a reklámozás gyakorlatával együtt megszületett.

De ahogyan a világ különböző pontjain élő, elhízással foglalkozó szakemberek is megerősítették, ez a szóban forgó, új készítmény tényleg más. Rigorózus tudományos vizsgálatok igazolják, hogy sikerült kifejleszteni egy olyan újgenerációs – teljesen innovatív hatásmechanizmussal működő – gyógyszertípust, amellyel a testtömegünk 5–24 százalékától megszabadulhatunk. Tim Spector, a londoni King’s College genetikai epidemiológia professzora úgy fogalmazott, hogy a súlyosan elhízott emberek számára ezek a gyógyszerek jelentik „a Szent Grált, amire mindig is vágytak”. Dr. Clemence Blouet, aki az obezitást kutatja a Cambridge Universityn, azt mondta, „ez az első alkalom, hogy sikerült megbízható elhízás elleni gyógyszert fejlesztenünk”, és most, hogy megfejtették a titkos formulát, „elképesztő gyorsasággal” és „gyakorlatilag napról napra” jönnek ki az egyre jobb és hatékonyabb készítmények. Emily Field, a Barclays Bank meglehetősen józan gondolkodású analitikusa – aki azt a feladatot kapta, hogy elemezze ki a modern fogyasztó gyógyszerek potenciális piaci értékét –, jelentésében egyenesen azt jósolta, hogy az új készítmények megjelenése olyan hatással lesz a társadalmunkra, mint annak idején az okostelefonok feltalálása volt.

A tudományos világ lelkesedése hamar valóságos tömeghisztériához vezetett. Egy felmérésben az amerikaiak 47 százaléka nyilatkozta, hogy hajlandó lenne fizetni azért, hogy szedhesse ezeket a készítményeket. Graham MacGregor, a londoni Queen Mary University szív- és érrendszeri medicinával foglalkozó professzora beszélgetésünk során azt jövendölte, „tíz éven belül a lakosság 20-30 százaléka fogja szedni ezeket a gyógyszereket… Ez nem is kérdés.” Néhány pénzügyi{2} elemző szerint a fogyasztó gyógyszerek globális piaca egy évtizeden belül a 200 milliárd dolláros értéket is elérheti. A Novo Nordisk – a dán cég, amely az Ozempic nevű fogyasztó gyógyszert gyártja – egy csapásra Európa egyik legtöbbet érő vállalata lett.

Nagyon úgy tűnik, hogy az Ozempic és a hozzá hasonló készítmények rövid időn belül korunk meghatározó gyógyszereivé válhatnak, csakúgy, mint annak idején a fogamzásgátlók vagy az olyan antidepresszánsok, mint a Prozac.

Talán még soha korábban nem rohantak meg annyira gyorsan olyan ellentmondásos érzések, mint akkor, a táncparkett szélén.

Miközben a telefonomon olvasva átfutottam az alapvető tudnivalókat ezekről a gyógyszerekről, azt éreztem, hogy kész lennék szenvedélyesen érvelni mellettük. Nincsenek egyértelmű adataink arról, pontosan hány ember veszíti életét az elhízás és a rossz táplálkozási szokások miatt. A még megbízhatónak számító, legóvatosabb kalkulációk{3} évi 112 000 embert számlálnak Amerikában – ez több mint duplája annak, mint a gyilkosságok, öngyilkosságok és fegyverhez köthető balesetek következtében elhunyt személyek összesített száma évente. A legmerészebb becslések, mint például Jerold Mande,{4} a Harvard táplálkozástudománnyal foglalkozó adjunktusának számításai szerint a „táplálkozáshoz köthető megbetegedések” évente körülbelül 678 000 emberrel végeznek. Mande, aki leginkább arról ismert, hogy az ő nevéhez fűződnek az amerikai élelmiszerek címkéire nyomott tápanyagtáblázatok, azt mondta, az ilyen betegségek „messze a vezető haláloknak” számítanak az Egyesült Államokban.

Végre lehetőséget kaptunk arra, hogy leszámoljunk rossz táplálkozási szokásainkkal és átformáljuk az ételekhez való viszonyunkat. Korábban sehogy sem tudtuk meglépni ezt. Évtizedeken keresztül éheztettük magunkat a különböző fogyókúrás módszerek előírásait követve, de még a legoptimistább kutatások szerint is{5} csupán a diétázók 20 százaléka képes tartani a súlyát a diéta végét követő egy éven túl. Az orvosok rendre figyelmeztetnek minket, hogy az elhízás kétszáz ismert betegséggel és egyéb egészségügyi problémával hozható összefüggésbe – amire mi komoly képpel bólogatunk, hogy aztán ugyanúgy megnyissuk a KFC-appot. Sokan úgy vélik, az élelmiszeripar szereplőit kellene megregulázni, hogy ne gyártsanak több függőséget okozó szemetet, de ebben a reformkísérletben még egy olyan népszerű és karizmatikus figura is kudarcot vallott, mint Michelle Obama.

Az új fogyasztókészítmények hívei szerint ezek a gyógyszerek végre kimozdíthatnak bennünket ebből a bénultságból. Az elhízás biológiai probléma, és végre van rá egy biológiai megoldásunk. Végre megszabadulhatunk ettől a pusztító egészségügyi kockázattól, amely egyes tanulmányok szerint megkétszerezi a halálozás kockázatát{6}. Végre lehetőségünk nyílt arra, hogy csökkentsük az elhízás következményeként kialakuló cukorbetegség, demencia és rákos megbetegedések előfordulását, amelyekre minden jelentősebb egészségügyi szervezet rendre figyelmeztet. Végre itt egy gyógyszer, amely több millió embernek kínálhat új esélyt az életre.

Világosan láttam, milyen erős érvek ezek. Azonnal éreztem a súlyukat. De akkor mégis mitől voltam annyira nyugtalan?

Az igazság az, hogy egyből felmerült bennem néhány súlyos kétely is.

A szüleim 1960-ban, amikor még kamaszok voltak, szinte egyáltalán nem ismertek elhízott embereket. Nem voltak elhízott gyerekek az iskolákban, és a tágabb környezetükben is csak alig-alig akadtak elhízott felnőttek. Manapság Nagy-Britanniában és az Amerikai Egyesült Államokban – a két országban, ahol a legtöbb időmet töltöm – 26 százalékra és 42,5 százalékra emelkedett az elhízott személyek aránya. Erre a soha korábban nem látott emelkedésre nem valamiféle pusztító járvány következtében került sor. Nem kollektív biológiai hiba okozta. Azért következett be, mert valami végzetesen félresiklott a társadalmunkban. Az élelmiszer-ellátásunk drasztikusan megváltozott. Olyasmiket kezdtünk enni, amik korábban nem léteztek – és amiket az élelmiszeripar kifejezetten úgy tervezett meg, hogy pontosan kiszámított só-, cukor- és keményítőtartalmuknak köszönhetően maximálisan addiktívak legyenek, így újra és újra még többet akarjunk belőlük. Olyan városokat építettünk, ahol gyakran lehetetlen a gyalogos vagy a biciklivel való közlekedés. Az életünk sokkal stresszesebbé vált, amitől gyakrabban vágyunk a könnyű vigaszt nyújtó, egészségtelen ételekre.

Innen nézve az Ozempic és a hozzá hasonló készítmények megjelenése inkább egyfajta kollektív őrület lenyomata. Olyan élelmiszeripart hoztunk létre, amely folyamatosan mérgezi a testünket – majd annak érdekében, hogy képesek legyünk ellenállni a rengeteg egészségtelen ételnek, kifejlesztettünk egy (potenciálisan szintén „mérgező”) gyógyszert, amely az egész evéstől elveszi a kedvünket.

Úgy kezdtük el használni ezeket a készítményeket, hogy valójában meglepően keveset tudtunk róluk. Még mindig nem tudjuk, milyen hosszú távú hatásai lehetnek, amikor nem a cukorbetegség, hanem a túlsúly kezelésére használjuk őket. Nem tudjuk, hogy évek múltán is segíteni fognak-e az elhízott embereknek. És ami még ijesztőbb: még a kifejlesztésükben segédkező tudósok sem tudják pontosan, miért működnek és mit csinálnak a testünkkel.

A fentiek mellett volt még valami, ami szorongást keltett bennem. Úgy tűnik, modern kultúránk végre eljutott odáig, hogy ne büntesse, hanem elfogadja azokat a testeket is, amelyek nem felelnek meg a meglehetősen szigorú nyugati szépségideáloknak. Mi van, ha ezek a készítmények teljesen visszafordítják ezt a pozitív folyamatot? Képes lehet-e az Ozempic és versenytársa, a Mounjaro teljesen elsöpörni a testpozitivitás mozgalmát?

Vagy ami még rosszabb: mi történik, ha ezek a szerek evészavarokkal élő betegek kezei közé kerülnek? Mi sül ki abból, ha egy soha nem látott hatékonysággal működő étvágycsökkentőt adunk azoknak, akiknek feltett szándékuk, hogy a végsőkig éheztessék magukat?

Abban a buliban bizonytalanul ácsorogtam az emberek között – akiknek a szervezetében akkor is bőszen dolgoztak ezek a gyógyszerek –, a lelkesedés és a szkepticizmus között őrlődve. Milyen hatással lesz a személyes életünkre, az egészségünkre és a társadalmunkra, ha tényleg elkezdjük tömegesen használni ezeket az egyre ismertebb és tartós fogyást kínáló készítményeket? Vajon tényleg beváltják a hozzájuk fűzött reményeket? Lehetséges, hogy ezek az új gyógyszerek teljesen okafogyottá teszik a sok szempontból kártékony élelmiszeripar megreformálására irányuló törekvéseinket? A megjelenésükkel vajon végleg leteszünk róla, hogy képesek legyünk elfogadni tökéletlen testünket?

Egyszerre eszembe jutott, ki az az ember, akivel a leginkább szerettem volna beszélgetni ezekről a kérdésekről. Tulajdonképpen miatta döntöttem úgy, hogy megírom ezt a könyvet.

Ahhoz, hogy megérthessük mindazt, ami a buli után következett, először mesélnem kell Hannah-ról{7}.

Tizenkilenc éves koromban részt vettem a Scarborough nevű, álmos tengerparti angol városkában megrendezett Országos Diák Dráma Fesztiválon. A színházzal foglalkozó tanulók minden évben pályázhattak a munkájukkal, amelyeket aztán színházi szakemberek bíráltak el, és akiét elég jónak találták, az elő is adhatta Scarborough-ban, ahol aztán színházi ügynökök is felfigyelhettek rájuk és mindenféle díjakat nyerhettek. Abban az évben több barátom is bejutott a döntőbe, én pedig elkísértem őket. Ez praktikusan azt jelentette, hogy naponta körülbelül húsz előadást néztem végig. Volt néhány egészen zseniális és pár elég béna is, de furcsa módon a legrosszabb darabnak köszönhetem, hogy akkor és ott megváltozott az életem.

Egyik délután beültem az Atlantica című előadásra.{8} Ebben a realista drámában tudósok egy csoportjának különös, zavarba ejtő problémával kellett szembenéznie. A tengerpartokat világszerte ellepték a bálnák, amelyek nagy nehezen kivonszolták magukat a szárazföldre, majd elpusztultak. Senki sem tudta, mi állhat a jelenség mögött. Mintha ezek az óriási, keserves hangon áriázó teremtmények szándékosan akartak volna véget vetni az életüknek. Talán a környezetszennyezés űzte ki őket a vizekből? Vagy valamiféle betegség támadta meg az agyukat? Mégis mi történhetett velük? A színdarab a tudósokat követte, akik csónakokba ülve behajóztak az óceánra, hogy természetes élőhelyükön figyelhessék meg a bálnákat, bízva benne, hogy így meg tudják fejteni a rejtélyt. De a nyílt vízen valami különös történt velük: a bálnák hirtelen nekirontottak a csónakoknak, dühödten igyekeztek összezúzni őket. Miközben a tudósok menekülni próbáltak, az egyikük azt kiáltotta: „Te jó ég, egy ámbráscet utazik az anyósülésen!”

Aztán az egyik kutató odafordult valamelyik kollégájához, és így szólt: „David, szerinted lehetséges, hogy a bálnák (itt drámai szünetet tartott) gonoszak?” A közönség egy emberként figyelte a kibontakozó drámát, teljes komolysággal átérezve a helyzet súlyát. Kivéve engem, és még valakit. Még a sötétben is jól láttam, hogy a mellettem ülő fiatal nő teste valósággal rázkódik a visszafojtott nevetéstől. Nagyon igyekeztem kerülni a tekintetemmel, mert attól tartottam, a végén még én is kiengedek egy vinnyogó röhögést. Minél feszültebben tapadt a közönség a jelenetre, a mi testünket annál erősebben rázta a nevetés. „Ezek a bálnák végeznek mindannyiunkkal!” – zokogta közben az egyik tudós.

Aztán jött a csavar. A tudósoknak végre sikerült megfejteniük, miért vetették magukat partra tömegesen a bálnák. Kiderült, hogy az állatok már jó ideje figyelték az emberiséget, és arra jutottak, teljesen elfelejtettük, hogyan kell játszani. Azért evickéltek ki a szárazföldre, hogy így hívjanak meg minket magukhoz az óceánokba, bízva benne, hogy a vízben újra felfedezzük az önfeledt játék örömét.

Miután ezt kifejtették, a tudósok vezetője így szólt: „Akkor csak egy megoldás maradt.”

A többiek összeszorult torokkal azt felelték: „Nem… Azt nem teheted.”

„De nincs más választásom. Bálnává kell válnom.” Azzal, miközben a háttérben szóló klasszikus dallam egyre drámaibb zenévé duzzadt, a férfi belevetette magát a vízbe, és bálnává vált. Függöny. Taps.

A nő, aki láthatólag már alig bírta magában tartani a nevetést, kisietett a teremből, és futva befordult a sarkon. Utánaeredtem, majd szó nélkül mindketten elkezdtünk szakadni a nevetéstől. A lány felkiáltott: „Szerinted lehetséges, hogy a bálnák… gonoszak?”, én pedig visszaordítottam: „Bálnává kell válnom!” Szó szerint padlóra kerültem a röhögéstől.

Azon az estén Hannah és én elkezdtük végigturnézni Scarborough összes gyorséttermét. Egy fish and chipset árusító hellyel kezdtünk, aztán átmentünk egy kebaboshoz, utána pedig rántott csirkét ettünk. Csak ott, a harmadik büfében néztem rajta végig először alaposan. Egérbarna haja és méretes hasa volt, és valami különös dallamossággal beszélt, mintha mindig arra törekedett volna, hogy több humorérzéket csaljon elő a külvilágból. Akkoriban én is túlsúlyos voltam, ő pedig előszeretettel hivatkozott saját testalkatára úgy, mint „gusztusosan méretes”.

Azonnal kialakult az első közös belsős poénunk. Beültünk a leggusztustalanabb, legolcsóbb kifőzdékbe, és úgy kritizáltuk végig a menüt, mintha egy Michelin-csillagos étteremben lennénk. Hannah az ujjai közé fogott egy darabka zsír áztatta kebabot, és azt mondta: „Ez egy igazán kellemes amuse-bouche, egyfajta – itt szünetet tartott, hogy rágjon belőle még egy kicsit –, igen, valamiféle mennyeien merész utózöngével.” A zsír szakértői lettünk, valóságos Big Mac szósz-sommelier-k. Kifejlesztettük a saját Michelin-csillagunkat, csakhogy a miénket maga a Michelin-figura osztotta volna, a díj pedig mindig nagyobb és nagyobb autógumi lenne, amelyet az egyre szélesedő derék körül lehet viselni. Miközben már a harmadik kebabunkat ettük, Hannah kitalált öngyilkosságok történeteivel szórakoztatott, amelyek elkövetői – elképesztő fordulat – bálnák voltak. Szókratész, a bálna{9} inkább választotta a mérgező növényből készült testpakolást, mint hogy szembenézzen az áriázó társaiból álló törvényszékkel. Sylvia Plath, a bálna faltörő kosként addig ütötte fejét a gázsütőbe, míg véget vetett az életének. Virginia Woolf, a bálna kövekkel tömítette el saját orrnyílását, majd partra vetette magát.

Ahogy egyre jobban megismertem Hannah-t, elkezdtem megérteni, hogyan alakult ki gyakran félelmetesen sötét humorérzéke. Zsidó származású nagymamája az utolsó pillanatban menekült el Németországból az 1930-as években, Hannah pedig az észak-londoni holokauszttúlélők számára fenntartott központban önkénteskedett. Éveken keresztül olyan emberekkel töltötte az idejét, akik megjárták a koncentrációs táborokat. Később én is jóban lettem az egyik túlélővel, akinek Hannah mutatott be: egy Trude Levi nevű nővel, aki úgy menekült meg, hogy hátrahagyták, amikor éppen a huszonegyedik születésnapján összeesett a nácik egyik hírhedt halálmenetén. Hannah gyakran megjegyezte, hogy nem véletlenül osztoznak a zsidók és az írek a legszörnyűbb történelmi traumákon és a legjobb humorérzéken Európában. A nevetés jelentette számukra a túlélést. Azért viccelsz, hogy kibírd. Hannah egyik példaképe Joan Rivers komika volt, aki a férje öngyilkossága után az alábbi poénnal nyitotta a fellépését: „A férjem megölte magát, és erről én tehetek. Nem szabadott volna levennem a papírzacskót a fejemről dugás közben.”

Hannah-val éveken keresztül mindig ott voltunk az Edinburgh Festivalon, ebben a valóságos kulturális gejzírben, ahol minden egyes alkalommal több ezer előadóművész lepte el a város középkori utcáit, hogy megcsillogtassa a tehetségét a nézők több mint egymillió főt számláló tömegének. A város ütőerének számító Royal Mile negyedben sétálva körülvesznek az előadásaikat promotáló művészek: zsonglőrök, táncosok, szórólapozók. Az Atlanticából inspirálódva Hannah-val kifejezetten az volt a célunk, hogy megtaláljuk a legpocsékabbnak ígérkező előadásokat, és lehetőleg az összeset megnézzük. Graham: vakok között a leggyorsabb, musical egy vak futóról? Olyan gyorsan siettünk az előadásra, amennyire csak húsos testünk engedte. Délutánonként a szintén a Royal Mile-ban található Filling Station nevű helyen ittuk a tejturmixokat. Hannah lehengerlő könnyedséggel teremtett kapcsolatot másokkal, szélsőséges sebezhetőségével és extrém vulgaritásával csak úgy vonzotta magához az embereket. A legtöbb visszatérő poénja olyan durva volt, hogy nem is merem leírni őket. De annyit elárulhatok, hogy a Filling Station egyik felszolgálója egyszer annyira nevetett az egyik viccén, hogy véletlenül rám borított egy pohár banánturmixot.

Egyik este egy amerikai színész mesélt nekünk egy helyről, amiről korábban soha nem hallottam. Azt mondta, Las Vegasban van egy Heart Attack Grill, vagyis Szívinfarktus Grill nevű étterem. A bejárat mellé egy nagy, marhák mérésére használatos mérleget állítottak, és ha többet nyomsz 160 kilónál, ingyen ehetsz. Ahogy belépsz, azonnal aláíratnak veled egy nyilatkozatot, amelyben elfogadod, hogy az éttermet semmilyen felelősség nem terheli, ha szívrohamot kapsz az ételek elfogyasztása után. Ezek után kórházi köntösbe öltöztetnek, majd nővéreknek öltözött felszolgálók jönnek felvenni a rendelésed. Ha nem bírod eltüntetni az óriási adagokat a tányérodról, a nővérkék még el is fenekelnek. Hannah-val azonnal megígértük egymásnak, hogy egyszer mi is elmegyünk, hogy egy orbitális banánturmixszal koccinthassunk a barátságunkra.

Hannah előszeretettel beszélt megdöbbentően nyílt szexuális töltettel idegen férfiakhoz nyilvános helyeken. Nagyon szórakoztatták a megbotránkozott arckifejezések, amiket azért kapott, mert nem volt hajlandó rosszul érezni magát a súlya és a teste miatt, mintha pusztán saját akaratából képes lett volna kikényszeríteni a világból, hogy elfogadják őt olyannak, amilyen. A hangjában volt valami megnyugtató és balzsamos, ami gyakran éles kontrasztban állt a mondandójával – egyszer úgy fogalmazott, azt szeretné, ha az emberek beszélgetés közben úgy éreznék, mintha egy gyerekműsor házigazdája olvasná fel nekik Charles Manson szavait.

De bármennyire is derűs és játékos természet volt, néha váratlanul bénító félelem tört rá. Pánikrohamai lettek, látszólag minden ok nélkül. Nem bírta elviselni a tömegközlekedést. Antidepresszánsokat szedett, magas dózisban. Meg volt róla győződve, hogy bármelyik pillanatban bekövetkezhet egy nagyon gyors és nagyon sötét irányba mutató politikai fordulat, és az életünket meghatározó stabilitás csupán illúzió, ami egy szempillantás alatt odalehet, sivár kriptává változtatva békés hétköznapjainkat. Ezért úgy vélte, az a dolgunk, hogy a lehető legjobban érezzük magunkat, míg a sarkaiból kiforduló világ bekebelez bennünket. (Hannah 2005. július 7-én, közvetlenül a londoni metróban történt terrortámadás után ezt az sms-t küldte nekem: „Most már érted, miért megyek mindenhova taxival.”) Olyan erős félelem dolgozott benne, ami az önkéntes munkája kapcsán megismert holokauszttúlélők esetében lehetett adekvát, nem egy olyan ember életében, aki az 1980-as, 90-es évek Nagy-Britanniájában nevelkedett. Mindig dolgozott benne valami feszültséggel teli éberség, mintha bármikor készen kellett volna állnia a menekülésre.

Soha nem beszéltünk róla, miért eszik olyan sokat, legfeljebb állandó, néha egészen szürreális poénkodásaink során merült fel. Soha nem említette, hogy aggódna a súlya miatt. Egyszer láttunk egy dokumentumfilmet egy férfiról, aki annyira túlsúlyos volt, hogy le kellett bontani a háza egy részét ahhoz, hogy el tudják szállítani egy orvosi vizsgálatra. Hannah akkor azt mondta: „Azt hiszem, megvan az új életcélom.”

Barátságunk közös poénok és mániák gyorsan pergő sorozata volt. Imádtuk a Stephen Sondheim-musicaleket, és kifejezetten büszkék voltunk rá, hogy legobskúrusabb darabja, a Merrily We Roll Along a kedvencünk. Az előadás három barát történetét meséli el, visszafelé haladva az időben: az elején a három főszereplőt megfáradt, keserű, részeges negyvenesekként ismerjük meg, aztán jelenetről jelenetre megfiatalodnak, míg végül láthatjuk naiv, optimista, fiatal énjüket, ahogy éppen csak elkezdik felnőtt életüket. Van benne egy dal – az „Old Friends” –, amely arról szól, hogy a régi jóbarátok a viták ellenére mindig mellettünk maradnak, egyfajta iránytűként vezetve minket az életben. Mindig is úgy gondoltam erre a számra, mint a közös dalunkra Hannah-val.

Aztán valami megváltozott. Minden alkalommal rácsodálkoztam Hannah kivételes intelligenciájára, amivel folyamatosan briliáns ötletekkel rukkolt elő a semmiből. Amikor például az Egyesült Államok megszállta Afganisztánt, Hannah vacsora alatt spontán elkezdett fogalmazni egy regényötletet egy Kabulban élő amerikai titkos ügynökről. A könyvet Raymond Chandler stílusában képzelte el, és még mindig emlékszem, mi volt az első mondata: „A nő a burkáját mindig szorosan viselte, az erkölcsei viszont annál lazábbak voltak.” Próbáltam meggyőzni, hogy írja meg a könyvet, hogy vesse papírra az elméjében lévő zsenialitást. Épp akkoriban kezdtem befutni újságíróként, miközben Hannah leginkább otthon töltötte az idejét, szorongástól bénultan, munkanélküliként. Úgy éreztem, Hannah úgy döntött, láthatatlan marad. Egyre agresszívebben próbáltam győzködni, de minél erőszakosabb lettem, ő annál jobban visszahúzódott a csigaházába. Egyre többször veszekedtünk. Próbáltam rávenni, hogy hozza ki magából mindazt, amit láttam benne. Visszagondolva, valószínűleg úgy érezhette, hogy állandóan ítélkezem felette és lenézem.

A vitáink egyre frusztráltabbá tettek. Úgy éreztem, minden zsenialitását elpazarolja. Miért csak én és a szűk baráti köre részesül belőle? Miért nem akarja megosztani másokkal?

Ez a dinamika végül fokozatosan eltávolított minket egymástól. Utoljára 2008-ban láttam őt, amikor Barack Obama győzelmét ünnepeltük egy házibulival a lakásomon. De hiába telt el egyre több idő a legutóbbi találkozásunk óta, valahol mindig biztos voltam benne, hogy egyszer újra összehoz minket az élet. Úgy éreztem, túl sok közös poén köt össze minket. Gyakran megesett, hogy amikor valami vicceset hallottam, rögtön az jutott eszembe, azonnal fel kell hívnom Hannah-t, hogy elmondjam neki. A fejemben mindig úgy képzeltem, hogy valahol éppen taxira vár, a kezében tejturmix, és valamin nevet, biztos, hogy nevet.

Aztán egyik reggel, 2021-ben kaptam egy telefonhívást. Hannah családja a Facebookon közölte, hogy Hannah meghalt. A következő napokban végigtelefonáltam azokat a közös ismerőseinket, akik még tartották vele a kapcsolatot. Ők pedig elmeséltek mindent, amit tudtak róla. Jó pár évvel korábban Hannah-t súlyos hátfájás kezdte gyötörni, amit egy idő után opioidalapú fájdalomcsillapítókkal igyekezett enyhíteni. Függőség alakult ki nála, amit bár nehezen, de végül sikerült leküzdenie. Nem sokkal később kettes típusú diabétesszel diagnosztizálták. Aztán rákos daganatot találtak a szervezetében. Hannah tartott tőle, hogy ha újra opiátokat kezd szedni, visszaesik, ezért súlyos fájdalmaktól szenvedve csinálta végig a kínkeserves kezeléseket. A rák nagyon legyengítette a szervezetét, de sikerült túlélnie. Aztán covidos lett, ami még jobban legyengítette, de még ezt is túlélte. Aztán egyik este fulladozni kezdett evés közben, és leállt a szíve.

Nem akartam elhinni, hogy egy ennyire életvidám embernek csak ez a negyvenpár év adatott meg. Próbáltam felidézni a régi vicceit és leírni mindent, ami csak eszembe jutott, mintha attól tartottam volna, hogy enélkül örökre elveszíteném őket. Nagyon elkeserített, hogy nem keresett meg, amikor megtudta, hogy beteg. Biztosan azt gondolta, hogy megint csak ítélkeznék felette, vagy egyáltalán nem is törődnék vele.

Közös poénkodásaink gyökerét a szemétkaja iránti lelkesedésünk és annak félelmetes mennyiségben való elfogyasztása iránti elköteleződésünk jelentette. Akkor már émelyegtem ettől a gondolattól. Persze testsúlytól függetlenül bárkivel előfordulhat, hogy a torkán akad valami és hirtelen leáll a szíve. De Hannah esetében nagyon valószínű volt, hogy a túlsúlya okozta a halálát. Több súlyos betegség is legyengítette a szervezetét, és tudjuk azt is, hogy a túlsúly fokozza a rák kialakulásának kockázatát, fokozza a koronavírus súlyos szövődményeinek kockázatát, és fokozza a stresszhez köthető szívleállás kockázatát. Az is erős gyanúm volt, hogy Hannah kényszeres, habzsoló evése is hozzájárulhatott a fulladáshoz.

Végigolvastam az emlékezetből lejegyzett vicceket, hogy még egyszer elszórakoztassam magam velük, de a nevetés valahogy a torkomban ragadt.

Nem sokkal később az egyik könyvemhez kapcsolódó kutatómunka Las Vegasba vitt. Elhatároztam, hogy hű maradok a fogadalmunkhoz, és elmegyek a Heart Attack Grillbe lehúzni egy banánturmixot a barátságunk emlékére. Álltam a bejárat előtt, és figyeltem, ahogy az emberek ráállnak az óriási mérlegre, reménykedve benne, hogy a mutató 160 kiló fölé kúszik, és jogosulttá válnak az ingyenes fogyasztásra. Néztem, hogyan fenekelik el a vendégeket a nővérkéknek öltözött felszolgálók, amiért nem tudták befejezni az óriási adag sült krumplijukat. Bámultam az embereket, ahogy elpusztítják az óriási hamburgereket, vödörnyi tejturmixokat és tányér méretű hagymakarikákat.

Nem bírtam rávenni magam, hogy bemenjek. Úgy éreztem, nem mi nevettünk a végén.

Sztálin állítólag azt mondta egyszer: „Egy ember halála tragédia, millióké statisztika.” Azt hiszem, már kamaszkorom óta tisztában voltam a számos jelentős tudományos szervezet által hangoztatott figyelmeztetéssel, miszerint a túlsúly minden évben rengeteg emberéletet követel, de mindez még a 20-as és 30-as éveimben is csak távoli, absztrakt fenyegetésnek tűnt. Hannah halála azonban kézzelfogható űrt hagyott a világomban. Biztos vagyok benne, hogy már senki nem lesz képes olyan abbahagyhatatlan, hisztérikus, gyermeki nevetést kiváltani belőlem, mint ő.

Hannah halála figyelmeztető jel kellett volna legyen számomra. Gyerekként szinte semmi mást nem ettem, csak gyorskaját és feldolgozott ételeket, de a súlyom csak a kamaszkorom vége felé kezdett el durván gyarapodni, amikor antidepresszánsokat kellett szednem. Onnantól kezdve a testsúlyom az enyhén alultáplált és a viszonylag jelentősen túlsúlyos között ingadozott, hol 75, hol pedig 100 centis derékbőséggel.

A pandémia enyhülésének idején ismét kezdtem visszacsúszni a veszélyzónába. 172 centi magas vagyok, a súlyom pedig akkoriban 92 kiló volt – ez éppen 30 feletti BMI-t jelent, ami nem túl jó, de a többi értékem még ennél is sokkal aggasztóbb volt. Amikor az edzőm először megmérte a testzsírszázalékomat a konditeremben, kikerekedett a szeme a kijelzőn látott számtól: 32 százalék volt. „Szóval, ha szendvics lennék, nem szívesen ennél belőlem” – nyugtáztam halvány mosollyal. Később kicsit jobban is utánanéztem a dolognak, és megtudtam, hogy az állatvilág legtestesebbnek számító emlőse, a bálna 35 százalékos testzsíraránnyal rendelkezik.

Jól tudtam, hogy az én esetemben kifejezetten veszélyes ez az állapot. A nagyapám szívinfarktusban halt meg, amikor még csak 44 éves volt, épp annyi, mint én most. A nagybátyámat a hatvanas éveiben vitte el a szívroham. Apám cukorbeteg lett, és a hetvenes évei elején négyszeres bypassműtétet kellett végrehajtani rajta. Ráadásul az én szervezetemben az egészség szempontjából legkedvezőtlenebb módon oszlott el a zsír. Dr. Shauna Levytől, a New Orleans-i Tulane University School of Medicine obezitológus specialistájától megtudtam, hogy az egyenletes zsíreloszlás kevésbé számít kártékonynak, mint „a centrális adipositás, vagyis amikor a zsír a has tájékára koncentrálódik. Utóbbi esetben nagyobb a diabétesz és a magas vérnyomás kialakulásának kockázata.” Csakhogy én imádom az életet. Szeretnék minél többet kapni belőle. Azt akarom, hogy még jó sokáig itt lehessek. (Már hallom is a fejemben, mit mondana Hannah: „Szerinted tényleg többet kapsz az élettől, mint a Big Mac-szósztól?”)

Korábban már rengeteg figyelmeztetést kaptam az élettől a súlyommal kapcsolatban, ezek azonban nem bizonyultak elegendőnek ahhoz, hogy változtassak az életvitelemen. Néha belém hasított valami, ami elég volt ahhoz, hogy kicsit visszavegyek a gyorskajából és elkezdjek többet edzeni, ilyenkor pedig valóban drámai változás zajlott le. Volt néhány év, amikor a BMI-m a skála alacsonyabb tartományában mozgott – ekkor a járomcsontom úgy bukkant elő az arcom húsos párnái mögül, mintha Atlantisz elveszett városa emelkedett volna fel a víz mélyéről. De előbb vagy utóbb mindig visszaestem, amit csüggedten és csalódottan konstatáltam. Bár messze nem voltam annyira túlsúlyos, mint Hannah, de attól tartottam, nálam így is nagyobb lehet a genetikai kockázat a szív- és érrendszeri betegségek kialakulására.

Minden nyilvánvaló kétségem ellenére azon tűnődtem, vajon az Ozempic lehet-e a kulcsa, hogy végre leszámoljunk az én egészségemet is veszélyeztető kockázattal. Hamar kiderült, hogy jó néhány ismerősöm már régóta használta a gyógyszert. A férfiak viszonylag könnyen beismerték, míg a nők gyakran hosszasan magyaráztak az időszakos böjtölésről és fantasztikus, új wellnessközpontokról, mielőtt beismerték volna, hogy ők is használják. Néztem, ahogyan valósággal leolvad róluk a súlyuk, az orvosaik pedig biztosították őket, hogy minden fontos egészségmutatójuk látványosan javulni kezdett.

Tele voltam kétségekkel – a súlyommal, az új gyógyszerekkel és a jövőnkkel kapcsolatban. De újra és újra eszembe jutott Hannah. Éjszakánként álmatlanul forgolódtam az ágyamban, újra és újra bepötyögve a számát a mobilomba. Hannah és én még azelőtt lettünk jóban, hogy a mobilok széles körben elterjedtté váltak volna, így az ő telefonszáma volt az egyetlen, amit még a saját memóriámban őriztem. Azon gondolkodtam, miket mondanék neki – jó poénokat, bocsánatkéréseket. De sosem kattintottam rá a hívás gombra. Már nem volt kit felhívni.

Aztán viszonylag váratlanul úgy döntöttem, hogy én is kipróbálom az új gyógyszert. Hirtelen döntés volt, amit – ahogyan később ráeszméltem – olyan késztetések motiváltak, amelyeket akkor még nem teljesen értettem. Elmentem egy magánorvoshoz, aki néhány rövid kérdés és felületes méricskélés után fel is írta nekem az Ozempicet. Néhány nappal később egy futár csengetett be hozzám, kezében egy fehér csomaggal. Túl ideges voltam ahhoz, hogy egyedül nyissam ki, úgyhogy megvártam az egyik barátom másnapi házibuliját, ahol közösen téptük szét a kartonpapírt. Egy vaskos, kék tollat és néhány apró, fehér tűt rejtett. Utálom az injekciós tűket – azok közé a puhányok közé tartozom, akik kénytelenek elfordítani a fejüket és dúdolgatni maguknak vérvétel közben. De ezek a tűk tényleg parányiak voltak. A használati utasításban azt írták, hogy nincs más dolgom, mint heti egy alkalommal rácsavarni egy apró tűt a toll végére, beletolni az eszközt a hasamba, majd benyomni a toll talpán található gombot, és csak engedni, hogy a szer belövelljen a véráramomba.

Ahogy beledöftem az eszközt hájas hasfalamba, szinte alig éreztem valamit – nem volt több egy enyhe, bogárcsípésre emlékeztető szúrásnál. Hallottam, ahogyan a toll kattan néhányat, miközben adagolja a gyógyszert. Az Ozempic életemben először elkezdett keringeni a szervezetemben.

Ismerek néhány embert, akinek volt már halálközeli élménye – ők azt mondták, ilyenkor valóban lepergett az életük a szemük előtt. Amikor beszúrtam az első adag Ozempicet, velem is ez történt, de csak a „kulináris” életem vonatkozásában. Lelki szemeim elé bekúszott az összes étel, amelyet kiskorom óta befaltam. Láttam a ruganyos gumigombákat és a csibesárga cukorbanánokat, amiket ötévesen tömtem a számba. Eszembe jutottak az ecetes-sós chipsrudacskák, amelyek olyan népszerűek voltak az 1980-as évek Nagy-Britanniájában. Olyan sok KFC-s csirke képe jelent meg előttem, amennyi még Sanders ezredes legvadabb álmaiban sem bukkant elő.

Elképzeltem a világ különböző pontjain épült rengeteg McDonald’sot, amit végiglátogattam, ezek mindig valamiféle műanyag anyaméhként nyújtottak menedéket, bárhol is jártam. Láttam magam előtt a világ legmélyebben fekvő McDonald’sát a Holt-tengernél, Izraelben. Láttam az első oroszországi McDonald’sot, amely a Nyugatról importált szabadság szimbóluma volt, és a látogatásom után nem sokkal be is zárt, miután Oroszország megszállta Ukrajnát. Láttam a kedvenc, Las Vegas-i McDonald’somat, amely a korzó végén, épp a Luxor mögött áll, és amelynek vendégköre eltévedt turistákból és a város alatti csatornákban élő hajléktalanokból áll. Láttam a legijesztőbb McDonald’sot, ahol valaha jártam, az egyik El Salvador-i egységet, ahol a biztonsági őr jókora machetékkel a kezében állt a bejárat mellett. Amikor megkérdeztem tőle, miért van nála machete, azt felelte, azért, mert a hatóságok elvették tőle a gépfegyverét. A McDonald’snak 38 000 egysége működik szerte a világban, és én azt éreztem, egymás után sorra megjelennek előttem, majd lassan elpárolognak belső tekintetem elől.

Felálltam, és megdörzsöltem a bőrfelületet, amelyet a tű ért. Nem éreztem semmit.

Az volt az érzésem, hogy a történelem egy meglehetősen bizarr időszakát éljük – olyan időket, amikor az emberek közel fele hajlandó lenne beadni magának egy injekciót csak azért, hogy ne akarjon többet enni. Azon tűnődtem, vajon hogyan jutottam el idáig. Sőt, ami még fontosabb: hogyan jutott el idáig az emberiség?

Ahhoz, hogy megérthessem, milyen szerep juthat majd ezeknek a gyógyszereknek az életünkben, világszerte több mint száz szakértővel készítettem interjút, és olyanokat is kifaggattam, akiknek az életére valamilyen módon személyesen is hatással voltak ezek a készítmények. Lehetőségem nyílt megismerni néhány tudóst, akiknek kulcsfontosságú szerep jutott a gyógyszerek kifejlesztésében, és akik ma már a készítmények legnagyobb kritikusainak számítanak. A gyógyszerek tudományos hátterének feltárása közben váratlan és bizarr helyekre is eljutottam, a trambulinozó kamaszokkal zsúfolt izlandi tornateremtől a minneapolisi kávézón át – ahol a fahéjas csigám elfogyasztását végigasszisztálta egy dietetikus – a mérgező halat kínáló tokiói étteremig.

A kutatásaim során megszerzett információkból komplex kép állt össze. Ha olyan könyvre számít az olvasó, amely kritika nélkül isteníti ezeket a készítményeket, vagy – épp ellenkezőleg – olyanra, amely kárhoztatja őket, akkor attól tartok, csalódást kell okoznom. Minél mélyebben beleássuk magunkat a témába, és minél inkább kiterjesztjük a túlsúly körüli vitát, annál bonyolultabbá válik a helyzet. Amikor az ételekről és a táplálkozásról van szó, általában egyszerű megoldásokat várunk, ez a téma azonban összetett és tele van kérdőjelekkel. Amikor elindultam ezen az úton, rengeteg kétség dolgozott bennem, és amikor a végére értem, hiába tudtam sokkal többet, még mindig feszített a bizonytalanság. De bízom benne, hogy ez valahol jó dolog. Az egyik kedvenc íróm, Graham Greene azt mondta: „Amikor bizonytalanság gyötör, akkor élsz igazán.” És valóban: különös módon elememben voltam, amikor ezen a könyvön dolgoztam. Az a helyzet, hogy ezek a gyógyszerek egyszerre kínálnak óriási lehetőségeket és rejtenek súlyos kockázatokat, és minden olvasó másképpen mérlegeli majd ezeket. Én csak abban bízom, hogy közösen képesek leszünk majd eligazodni ebben a komplex témában.

Ha ez sikerül, látni fogjuk, hogy az új készítmények teljesen átkeretezik – bizonyos értelemben talán fel is oldják – a túlsúly körül kialakult legrégebbi és legtöbbet tárgyalt viták egy részét. Miért hízott el annyira az emberiség az elmúlt negyven évben? Valójában mi okozza a súlygyarapodást? A fogyás csupán akaraterő kérdése? Hogyan kellene gondolkodnunk a testünkről?

Még mielőtt belevágnánk, szeretném felhívni a figyelmet néhány fontos szempontra. Először is: nem vagyok tudós – újságíró vagyok, aki a Cambridge Universityn szerzett alapos társadalomtudományos képzettséget. Az interjúalanyaim a valódi szakértők, én magam nem vagyok az. Másodszor, még mindig nagyon keveset tudunk ezekről a készítményekről, sőt, még a meglévő ismereteink körül is parázs viták zajlanak. A tudósok még a legalapvetőbb kérdésekben sem értenek egyet. Többmilliós tömegkísérlet zajlik a világban, és én is egy vagyok a kísérleti nyulak közül. A kötetben mindig kiemelem majd, hogy mi az, amit jelenleg tudunk, hogy hogyan tettünk szert ezekre az ismeretekre, és hogy mi az, amiben még nincs tudományos konszenzus. Igyekszem ítélkezéstől mentesen, alázattal feldolgozni a különböző perspektívákat.

Harmadszor: az Ozempic és a hozzá hasonló fogyasztó gyógyszerek kapcsán kialakult vitát tovább bonyolítja a tény, hogy olyan korszakban élünk, amelynek szintén fontos dilemmája a túlsúlyos és elhízott testek körüli stigma lebontásának kérdése. Ez most annyira érzékeny témának számít, hogy sokakat jó eséllyel még a „túlsúlyos” és az „elhízott” szavak használata is felzaklat és feldühít. Egyáltalán nem szeretnék bántani olyan embereket, akiknek már így is rengeteg kegyetlenséget kellett elszenvedniük életük során. Mélyen együttérzek azokkal, akik a testpozitivitásért küzdenek, és számos alapvető állításukkal egyetértek, illetve azt gondolom róluk, hogy tudományosan is megalapozottak, és nagyon fontos lenne figyelembe vennünk őket. De hosszas tűnődés után arra jutottam, hogy véleményem szerint nem kellene száműznünk a nyelvből a fenti szavakat. A világ vezető egészségügyi szervezetének számító WHO definíciójának értelmében az számít túlsúlyos vagy elhízott személynek, akinél „a zsír abnormális vagy túlzott mértékű felhalmozódása egészségügyi kockázatot jelent”. Ma már rengeteg bizonyíték igazolja, hogy valódi fenyegetésről van szó, hogy egy ponton túl a súlygyarapodás valóban káros hatással lehet az egészségünkre. Ez annyira bizonyos, mint az, hogy a dohányzás tüdőrákhoz vezethet. Ez az oka annak, hogy a nagyobb egészségügyi intézmények továbbra is küzdenek a már népbetegségnek számító túlsúly ellen.

Ha lemondunk a nyelvünk egy részéről, elveszítjük a képességet, hogy leírhassuk valóságunk egyik alapvető szeletét, és bár talán nyerhetünk valamiféle átmeneti megkönnyebbülést, hosszú távon senki sem profitál majd ebből. Úgy gondolom – és később azt is világossá teszem, miért –, hogy képesek lehetünk egyszerre elutasítani a túlsúlyos embereket terhelő, kegyetlen stigmát, és beszélni (méghozzá szeretettel és empátiával) a túlsúly mögött álló tudományos tényekről és a lehetséges megoldásokról.

Miközben ezt a könyvet írtam, végig az a musical járt a fejemben, amelyet úgy szerettünk Hannah-val: a Merrily We Roll Along. Újra felidéztem a cselekményét: ahogyan az elején megismerkedünk a három középkorú, elcsigázott baráttal, akik aztán jelenetről jelenetre haladva visszafelé az időben egyre fiatalabbá és egészségesebbé válnak. Ha a legoptimistább forgatókönyvet nézem, épp ezt kínálják nekünk ezek a gyógyszerek. Lehetőséget, hogy visszaforgassuk az időt – olyan világot teremtve, ahol a Hannah-hoz hasonló embereknek is van esélyük az egészséges életre.

Ugyanakkor azt is megtudtam, hogy a múltban már többször is megjelentek olyan fogyókúrás készítmények, amelyeket „csodapirulaként” ünnepeltünk, és amelyeket mégis ki kellett vonni a forgalomból, amikor kiderült róluk, hogy még a túlsúlynál is halálosabb kockázatot jelentenek.

Ezek az új gyógyszerek három tekintetben is csodapirulák lehetnek. Csodálatosak olyan értelemben, hogy megoldást kínálnak az elhízás problémájára – méghozzá olyan gyorsan és egyszerűen, hogy az valóban szinte csodaszámba megy. De lehet, hogy varázsuk inkább egy bűvésztrükkhöz hasonlít, és idővel kiderül, hogy valójában csak illúzióról van szó, ami közelebbről megnézve korántsem az, mint aminek elsőre látszott. Lehetséges, hogy mégsem úgy működnek, ahogyan állították róluk, vagy láthatatlan buktatókat rejtegetnek. És van egy harmadik lehetséges értelmezése is a varázsuknak. Talán az egyik leghíresebb varázslatról szóló történet a Disney Fantázia (Fantasia) című rajzfilmje. Ez a tanmese azt mutatja be, milyen könnyen elveszíthetjük az irányítást, amikor olyan ismeretlen erőkkel kezdünk, mint a varázslat, így végül olyan következményekkel találhatjuk szemben magunkat, amilyeneket eredetileg el sem tudtunk volna képzelni.

Szóval, miközben éreztem, ahogyan az Ozempic szétáramlik a szervezetemben, az a kérdés zakatolt a fejemben: vajon pontosan miféle varázslat ez?

1. FEJEZET
A kincsesláda feltárul

Így működnek a fogyasztó gyógyszerek

Kinyitottam a szemem, és azonnal éreztem, hogy valami nem stimmel. Miután csendre intettem az ébresztőórámat, még öt percen keresztül feküdtem az ágyamban, és próbáltam rájönni, mi lehet a gond. Két napja kezdtem el használni az Ozempicet. Nagyon enyhe hányingert éreztem, de tényleg csak alig – bármilyen más napon valószínűleg fel sem tűnt volna. Vagyis nem ez lehetett az ok. Beletelt egy kis időbe, mire rájöttem: reggelente általában farkaséhesen szoktam ébredni, de akkor egyáltalán nem éreztem magam éhesnek. Teljesen elment az étvágyam.

Kikeltem az ágyból, és robotpilóta üzemmódban elvégeztem a szokásos reggeli rutinomat. Elhagytam a lakást, és megérkeztem a közeli kávézóba, amelyet egy Tatiana nevű brazil nő vezetett, és ahol minden reggel ugyanazt szoktam kérni: egy nagy majonézes-csirkés melegszendvicset. Miközben az egyik asztalnál olvasgattam az újságjaimat, meg is érkezett a szendvics. Ahogy ezt bámultam, úgy éreztem, mintha egy darab fát mustrálgatnék. Beleharaptam. Nem volt rossz íze. A szokásos volt. Három-négy falatot ettem belőle, és teljesen eltelítődtem. Majdnem az egészet otthagytam a tányéromon. Miközben kisiettem, Tatiana még utánam kiáltott: „Beteg vagy?”

Bementem az irodába, és három órán keresztül dolgoztam egy szövegen. Normális esetben dél körül szoktam nassolni valamit, általában egy kis édességet, aztán egy óra tájékán elmegyek ebédelni a közeli török büfébe. Aznap már két órához közeledett, de én még mindig nem voltam éhes. Ugyanakkor a szokás hatalma ismét erőt vett rajtam, szóval elmentem az étterembe, és kértem egy nagy adag mediterrán bárányt rizzsel és kenyérrel. Nagyjából a harmadát sikerült csak megennem. Életemben először úgy éreztem, az étel szinte elviselhetetlenül sós, mintha tengervizet innék.

Visszatérve az irodába dolgoztam még pár órát, aztán hét órakor elindultam, hogy találkozzak egy barátommal a Camden Marketnél, amely az egyik kedvenc helyem Londonban. Sétáltunk a bódék között a piacon, bámulva a világ minden tájáról származó fogásokat. Ilyenkor mindig legalább három árus finomságait szoktam magamba tömni, de azon az estén továbbra sem voltam éhes. Még néhány falat is alig akart lemenni a torkomon. Kimerülten értem haza, és precedens nélkülien korai időpontban, kilenc órakor már aludtam is.

Az első héten úgy éreztem, mintha az étvágyamra valamiféle súlyos redőny ereszkedett volna, amely csak néha engedett át egy-egy vékonyka fénysugarat. Úgy 80 százalékkal csökkent az étvágyam a normálishoz képest. Az enyhe émelygés érzése időnként továbbra is elfogott. Amikor felszálltam egy buszra, vagy autóba ültem, olyan volt, mintha intenzívebb utazási betegségtől szenvedtem volna. Amikor ettem valamit, döbbenetesen gyorsan eltelítődtem. Talán így tudnám a legjobban elmagyarázni az érzést: képzeld el, hogy épp végigettél egy teljes karácsonyi menüt szószokkal, köretekkel, töltelékkel, aztán valaki egyszer csak eléd tesz egy újabb tányér ételt. Néhányan azt mondják, az Ozempic hatására undorodni kezdtek az ételektől. Én úgy éreztem, hogy bármit, ami több néhány falatnyi adagnál, lehetetlen lenne legyűrnöm.

Az ötödik estén átjött hozzám egy barátom megnézni egy filmet, és vacsorát keresve átpörgettük az Uber Eats kínálatát. Az app a szokásos kedvenceimet kínálgatta nekem, de rá kellett jönnöm, hogy azok közül semmit sem lennék képes megenni. A barátom végül rendelt egy kebabot, én meg egy zöldséglevest. A hatodik napon a keresztfiaimmal csináltam programot, akik a McDonald’sba szerettek volna menni. Amikor megkapták a Happy Meal menüiket, és észrevették, hogy magamnak semmit sem rendeltem, az egyikük gyanakodva megkérdezte: „Ki vagy te, és mit műveltél Johann Harival?”

Szerettem volna megérteni, mi zajlik a testemben. Azt gondoltam, legjobb lesz először azokhoz a kutatókhoz fordulnom információért, akiknek az Ozempic és a hozzá hasonló új fogyasztó gyógyszerek fejlesztéséhez szükséges, kulcsfontosságú tudományos felfedezéseket köszönhetjük. Elkezdtem felkutatni őket és interjút készíteni velük, illetve a terület más jelentős tudósaival. Ezek a szakemberek szinte kivétel nélkül azoktól a gyógyszergyáraktól kapták a pénzüket, akik ma óriási profitot termelnek ezekből a készítményekből – ezt mindenképpen érdemes észben tartani, amikor őket hallgatjuk.

Tőlük tudtam meg, hogy ezek a fogyasztó gyógyszerek az agyunkban és az emésztőrendszerünkben is megtalálható GLP-1 nevű hormon manipulálásán keresztül fejtik ki rendkívüli hatásukat. Ha szeretnénk megérteni, hogyan is működik ez a hormon, talán segít, ha először megnézzük, hogyan fedezték fel.

Valamikor 1984-ben egy vékony, 28 éves kanadai kutató besétált a Massachusetts General Hospital laboratóriumába, és azonnal ösztönös nyugtalanság fogta el. Daniel Drucker, aki a komplexum egyik hatalmas épületében kapott munkát, egy csillogó, csúcsmodern laboratóriumra számított. Ehelyett ütött-kopott, agyonhasznált berendezéssel találta szemben magát. Az asztala mellett ülve folyamatosan galambok burukkoltak a feje felett, a tető alá beépített fészkeikből, állandóan azzal fenyegetve Druckert, hogy egy adag aláhulló potyadékkal hiúsítják meg valamelyik kísérletét.

Drucker tisztában volt vele, bizonyos szempontból még azt is csupán a szerencsének köszönheti, hogy egyáltalán sikerült eljutnia ebbe a laborba. Az édesanyja Lengyelországban született, és amint lehetett, elhagyta a nácik által megszállt országot – egy nappal azután, hogy sikerült kimenekülnie a gettóból, az anyját és a nővérét is lelőtték. Padlásokon rejtőzködve sikerült túlélnie. Még azután sem adta fel a családja utáni keresést, hogy biztonságban megérkezett Kanadába, és tudomására jutott, hogy a rokonait kiirtották. Folyton azt kérdezgette a fiától: „Mi van, ha a szemtanúk, akik látták őket meghalni, mégis tévedtek, és az anyám és a nővérem is életben vannak, és próbálnak megtalálni?”

Daniel pajzsmirigy-specialistának tanult, ezért meglepődve és csalódottan vette tudomásul, amikor a laboratórium vezetője közölte vele, hogy a kórházban nem folytatnak pajzsmiriggyel kapcsolatos kutatásokat, így más területen kell majd dolgoznia. Az 1970-es években tudósok olyan új eszközöket fedeztek fel, amelyek a történelem során először tették lehetővé, hogy bepillantást nyerjünk az emberi test alapköveinek számító sejtek belső működésébe. Sorra tanulmányozták a különböző típusú sejteket, és Daniel a folyamat részeként azt a feladatot kapta, hogy vizsgálja meg a GCG (glukagon) nevű hormont. Akkoriban szinte semmit sem tudtunk arról, hogyan épülnek fel a GCG mélyebb struktúrái. Daniel azt a feladatot kapta, hogy derítse ki.

Nem érezte különösebben izgalmasnak, de el kellett végeznie a munkáját, szóval nekilátott. Egyáltalán nem ment könnyen. Ahogy ő fogalmazott, a klinikum területén „nagyon kompetens voltam, de a laborban folyamatosan bénáztam. Korábban sosem dolgoztam még hasonló kutatásban. Borzasztóan küszködtem vele.” Miután elvégezte a kísérletet, amivel eredményesen feltárta a szóban forgó sejt működését, leginkább csak megkönnyebbülést érzett, hogy „sikerült bármit is megoldania ezekkel az ügyetlen lapátkezekkel”, és hogy a galambok sem szarták össze a kísérleti eredményeket.

Miközben a glukagon hormon működését vizsgálta, Daniel figyelme egy specifikus kérdés felé fordult. Tudta, hogy a hormon különböző alkotóelemekből áll – viszonylag hosszú láncról van szó –, ezek közé tartozik a teljes genetikus kód egy részét képező GLP-1 nevű peptidhormon is. Daniel és munkatársai szerették volna kideríteni, hogy ez a génszakasz különválasztható-e, illetve saját jogán is érdemes-e további vizsgálatokra, vagy csak egy funkció nélküli, redundáns kódhalmaz. Hosszas kísérletezés után arra jutottak, hogy a részlet valóban kiemelhető a hosszabb láncból.

Miután a szakasz izolálása sikeresnek bizonyult, Danielben újabb kérdés merült fel: pontosan mi lehet a GLP-1 szerepe? Elkezdte tehát megvizsgálni, hogyan reagál a GLP-1 az emberi test különböző részein megtalálható kémiai anyagokra.

Ezen dolgozott azon a délutánon is, amely – ahogy elmondta nekem – évekkel később élete egyik meghatározó „ahaélményének” bizonyult: olyan fordulópontnak, amely egész karrierjét és emberek millióinak életét (köztük az enyémet is) megváltoztatta.

Amikor a GLP-1-et inzulint termelő sejtekkel keverte össze, valami meglepőre lett figyelmes: a GLP-1 serkentő hatással volt az inzulintermelődésre. Ez az apró peptidhormon képes volt befolyásolni egy másik, a vércukorszintünk, és így az életben maradásunk szempontjából létfontosságú hormon működését.

Danielnek azonnal bevillant a cukorbetegség, amely lényegében azzal jár, hogy a szervezet nem képes elég inzulint termelni, és így mindenféle súlyos egészségügyi probléma keletkezik. Látta, ahogyan az előtte álló Petri-csészében a GLP-1 „gyártja az inzulint”. Ez lehet tehát a megoldás a cukorbetegség kezelésére? A kutatócsoport egy másik tudósa, Szvetlana Mojsov{10} kollégáival együtt patkányok hasnyálmirigyébe is bejuttatta a GLP-1-et{11}. A hormon az állatoknál is fokozott inzulintermelést eredményezett. Vagyis a jelenség nemcsak egy laboratóriumi Petri-csészében játszódott le – hanem egy élőlény szervezetében is. Nagyjából ezzel párhuzamosan koppenhágai kutatók{12} sertések hasnyálmirigyébe fecskendezték be a GLP-1-et. Ők is ugyanezt a hatást tapasztalták.

De még hosszú út vezetett odáig, hogy mindezt cukorbetegséggel élő embereken is kipróbálhassuk – és ehhez még néhány meglehetősen szürreális fordulatra is szükség volt.

Danieltől majdnem 5000 kilométerre, a London nyugati részén álló Hammersmith Hospitalban dolgozó John Wilding eléggé zavarban volt. A fiatal orvost azzal keresték meg kollégái valamikor az 1990-es évek elején, hogy haladéktalanul meg kell vizsgálnia egy beteget a sürgősségi osztályon, aki azonban enyhén szólva szokatlan módon jutott el a kórházba. Amikor a mentők megérkeztek a beteg otthonába, kiderült, hogy a páciens annyira elhízott, hogy nem fér ki a saját bejárati ajtaján. Nem volt más választásuk, végül a tűzoltók emelték ki a kitört ablakokon keresztül egy daru segítségével.

John súlyos obezitás-hipoventilációs szindrómával diagnosztizálta a beteget: ez az állapot olyan személyeket érint, akik extrém túlsúlyt halmoztak fel, amely már olyan mértékben lassítja légzésüket, hogy nem jutnak elég oxigénhez a szerveik. Miután sikerült stabilizálni őt, a páciens elpanaszolta Johnnak, hogy állandóan csillapíthatatlan éhség gyötri: úgy érezte, egyszerűen nem bírja abbahagyni az evést. John figyelte, ahogy a beteg egymás után tömi magába a szendvicseket. Nem sokkal később tüdőembólia végzett vele.

John kutatóorvosként is dolgozott a kórházban, és lelkesen követte a GLP-1 hormonnal kapcsolatos korai kísérleteket. Miután Daniel Drucker rájött, hogy a hormon szeparálható a láncról, és azt is felfedezték, milyen bámulatos hatással bír, a kutatókat egy másik kérdés kezdte el foglalkoztatni. Mikor és hol termelődik a GLP-1 természetes módon az emberi testben?

Ennek kapcsán újabb kulcsfontosságú dologra jöttek rá.

Evés után a belekben megugrik a GLP-1 szintje. A tudósok azon tűnődtek, lehetséges-e, hogy a testünk ezzel a kémiai jelzéssel üzeni meg nekünk, hogy hagyjuk abba az evést. Eleget ettél, jóllaktál.

Szóval John feltette a kérdést: ha a GLP-1 normálisan evés után jelenik meg a szervezetben, vajon képesek lehetünk-e csökkenteni az étvágyat a hormon szintjének mesterséges megemelésével? John GLP-1 injekciót adott be néhány patkánynak, és ahogy sejtette, az állatoknál drámai étvágycsökkenést tapasztalt. „Tényleg elég látványos hatás volt”, fogalmazott a kutató. Ez jelentette az első bizonyítékot arra, hogy a GLP-1 nem csupán az inzulin- és vércukorszintre van hatással. Úgy tűnt, ez a hormon a teltségérzetet is képes fokozni – vagyis jóllakottnak érezhetjük magunkat tőle.

A kutatók ezután arra voltak kíváncsiak, vajon segíthet-e a GLP-1 az olyan betegeknek, mint John kegyetlen körülmények között elhunyt páciense.

A kutatások tehát folytatódtak. Hamarosan embereknek is beadták a GLP-1-et – egy apró tű segítségével fecskendezve az anyagot a hasfalukba. A kísérlet csodálatos módon sikeresnek bizonyult: a kísérleti személyek jóllakottabbnak érezték magukat, így kevesebbet is ettek. De akadt egy probléma. A GLP-1 szintje amilyen gyorsan megugrik, olyan gyorsan ki is ürül a szervezetünkből. Gyakorlatilag néhány perc múltán nyomtalanul eltűnik. Vagyis ahhoz, hogy az emberek tényleg kevesebbet egyenek, naponta akár háromszor is be kellett adni nekik a hormont, és még így is csak rövidebb időközökre sikerült elvenni az étvágyukat. A helyzet ígéretes, de egyúttal meglehetősen frusztráló is volt. A kísérletekből egyértelműen bebizonyosodott, hogy a GLP-1 valóban képes az éhségérzet csökkentésére, de nyilvánvaló volt, hogy senki nem fogja magát napi háromszor injekciós tűkkel szurkálni csak azért, hogy kicsit kevésbé érezze magát éhesnek. Az eredmények még kevésnek bizonyultak ahhoz, hogy valódi, praktikus használatra is lefordíthassuk őket.

Bár a kísérletek folytatódtak, a GLP-1 mint potenciális elhízás elleni gyógymód iránti érdeklődés lankadni látszott. A kutatók figyelme inkább az emésztőrendszer frissen felfedezett hormonjai felé fordult, amelyekben sokan ígéretesebb lehetőségeket láttak. Úgy tűnt, a történetnek ezzel vége, és a GLP-1-gyel kapcsolatos kutatások – mint megannyi más tudományos vizsgálat – zsákutcának bizonyultak.

De aztán egy egészen távoli és meglepő terület új felfedezése meghozta az áttörést.

Miután Daniel és a laborban dolgozó kollégái publikálták a GLP-1 genetikai kódját, egy John Eng nevű biokémikus{13} különös dologra lett figyelmes. A bronxi kutató megállapította, hogy a GLP-1 genetikai információja szinte teljes mértékben megegyezik annak a kémiai anyagnak a kódjával, amit ő maga fedezett fel az Egyesült Államok leghalálosabb gyíkféléjének mérgében.

A gila vagy viperagyík lomha, nehézkes mozgású hüllő, amely Arizona és Új-Mexikó sivatagos részein él, és akár 55 centiméteresre is megnőhet. Ha elég bátor vagy ahhoz, hogy befogj egyet és megkaparintsd a mérgét, megtalálhatod benne a GLP-1-et – egy nagyon fontos különbséggel. Míg az emberi testben természetes módon termelődő GLP-1 perceken belül lebomlik, a viperagyík mérgében található vegyület nemcsak erősebb, de órákon át képes kifejteni a hatását. Mindez azt jelenti, hogy ha a gila mérgéből kivont hormont emberi szervezetbe fecskendezzük, kideríthetjük, mi történik, ha a GLP-1-szintünk magasabb, és hosszabb ideig kitart, mint ahogyan természetes módon lehetséges volna.

John Eng kutatásait átnézve Daniel Druckerben – aki továbbra is nagyon szerette volna kideríteni, hogy az új felfedezések segíthetnek-e a cukorbetegséggel élőknek – tudatosult, hogy ha szeretné tesztelni a hipotézisét, először be kell gyűjtenie valahogyan néhány példányt ezekből a szörnyetegekből. Ezt könnyű volt mondani, megtenni azonban már jóval nehezebbnek bizonyult. A viperagyík halálos mérgű állat, a vele való kereskedelem pedig szigorú szabályokhoz kötött. Daniel először néhány meglehetősen gyanús „gyíkneppernél” próbálkozott, akiket az állatok természetes élőhelyeihez tartozó telefonkönyvekből ért el, de hamar rájött, hogy ezektől az alakoktól nem fogja megkapni az egyetemi kísérletek engedélyezéséhez szükséges papírokat. Végül egy nyugaton lévő állatkerttől sikerült vásárolnia egy példányt. „Volt bennem egy kis vívódás, szóval folyamatosan azt ismételgettem az igazgatónak, hogy ”Ugye tudja, hogy ez az állat bele fog halni a kísérletbe?” Naivan azt gondoltam, hogy az állatkerti dolgozók biztosan egytől egyig elkötelezett állatvédők is. De ő csak annyit mondott: 250 dolcsi lesz.” Daniel egyik kollégája odarepült, hogy begyűjtse a szerencsétlen sorsú állatot, amelyet aztán egy fedélzeti poggyászban hozott haza. Amikor Daniel először megpillantotta a gyíkot a laboratóriumban, teljesen elámult az állat szépségétől.

Ennek a kis sivatagi szörnyetegnek köszönhetjük, hogy a tudósoknak sikerült megfejteniük, mi történik, ha a GLP-1 hatása tartós. Rájöttek, hogy minél tovább marad a GLP-1 – vagy a vegyület „másolata” – a szervezetünkben, annál több inzulin termelődik a testünkben. Ezek után a gyógyszergyárak rendkívüli lépést tettek. Egyre hatékonyabbak lettek a mesterséges GLP-1 előállításában, amely immár képes volt jóval hosszabb ideig a szervezetben maradni. A természetes GLP-1 néhány perces vagy a viperagyík testében termelődő hormon néhány óráig tartó hatását meghaladva a kutatók új „agonistákat” – vagyis a hormon hatását utánzó anyagokat – fejlesztettek ki, amelyek képesek voltak akár egy teljes héten keresztül is a szervezetben maradni, mielőtt bomlásnak indultak volna. A gyík mérgét és más tudományos módszereket felhasználva megalkották az első laboratóriumi GLP-1-variánsokból készült gyógyszereket. 2005-ben engedélyezték a készítmények felírását cukorbetegséggel élő betegeknek, és az emberek világszerte elkezdték használni őket. A gyógyszerek működtek: segítettek a diabéteszeseknek szabályozni a vércukorszintjüket, és jelentős mértékben javították a tüneteiket. „Az egész elképesztően izgalmas volt” – tette hozzá Daniel.

Nem kellett hozzá sok idő, hogy az emberek felfigyeljenek a gyógyszerek egy másik hatására is. A cukorbetegek gyakran rengeteg pluszkilótól szabadultak meg, miután elkezdték használni ezeket a szereket. Senki sem mondta nekik, hogy egyenek kevesebbet, és látszólag nem is eszközöltek semmiféle életmódváltást, mégis, csak úgy olvadtak róluk a kilók. John Wilding és kollégái a Hammersmith Hospitalban szerették volna kideríteni, hogy vajon a gyógyszerek a túlsúlyos, de nem cukorbeteg személyeknél is beindítják-e a fogyást. A dán Novo Nordisk vállalattól sikerült támogatást szerezniük a kutatásaikhoz.

A vizsgálatok azonban rögtön komoly akadályba ütköztek. Ezeknek a gyógyszereknek kezdetben viszonylag gyakran elég kellemetlen mellékhatásaik vannak. A legtipikusabb az émelygés és hányinger, ami akár egészen intenzív is lehet. Épp ezért a kutatók csak nagyon lassan érhettek el a kívánt dózisig. Tizenhat héten keresztül fokozatosan emelték a kísérleti személyek adagját, míg eljutottak a megcélzott 2,4 mg-ig. „Néhány alanynak 25-30 kilót is sikerült leadnia, ilyet korábban soha nem láttam hasonló klinikai vizsgálatokban” – emlékezett vissza John. „Teljesen le voltunk nyűgözve.”

2022-ben aztán a Novo Nordisk vezetői összehívták a területen dolgozó kutatókat koppenhágai irodájukból egy Zoom-meetingre, hogy történelmi jelentőségű bejelentést tegyenek. Megkapták a túlsúlyos személyek szemaglutidos kezelésével kapcsolatos első nagy kutatásuk{14} hivatalos eredményeit. Azok a kísérleti személyek, akik a gyógyszereket kapták, átlagosan testsúlyuk 15 százalékától szabadultak meg a kísérlet hatvannyolc hete alatt, míg a placebót kapó kontrollcsoportnak csupán 2,4 százalékot sikerült leadnia.

Mindez azt jelentette, hogy az új készítmények hivatalosan is a történelem leghatékonyabb fogyasztó gyógyszereinek bizonyultak.

„Szinte mindenki szó szerint eltátotta a száját. Úgy voltunk vele, hogy… ez elképesztő. Egyszerűen elképesztő!” – idézte fel az élményt Robert Kushner professzor, aki a klinikai kísérletek késői fázisait bonyolította. „Olyan érzés volt, mintha megnyertük volna a jackpotot.”

Kushnerbe azonnal belehasított a gondolat: „Ez mindent megváltoztat majd.”

Addigra már sok minden jóval egyértelműbb lett. Tudtuk, hogy az emésztőrendszerben megtalálható hormonok alkotják a szervezet természetes jelzőrendszerét, amely figyelmeztet minket, amikor már eleget ettünk. A tudósok bebizonyították, hogy ha befecskendezzük a testünkbe a szóban forgó hormonok laboratóriumi változatát, és hosszabb időn keresztül ott is tartjuk őket, jóval kevesebbet fogunk majd enni. De úgy tűnt, a gyógyszer nem csupán a páciensek fiziológiájába avatkozik bele. Hanem a gondolkodásukba is.

Ahogy Roberttől megtudtam, a klinikai vizsgálatokban részt vevő kísérleti személyek gyakran olyan emberek voltak, akik szenvedélyesen szerették az ételeket és az evést. Aztán, ahogy elkezdték használni a gyógyszereket, „arról számoltak be, hogy már nem igazán izgatják őket azok az ételek, amiket korábban annyira szerettek és kívántak. Egyszerűen nem gondolnak már annyit az evésre.”

Hogy egészen pontosan mi a jelentősége annak, hogy ezek a gyógyszerek látszólag a használójuk gondolkodására is hatással vannak, csak később derült ki, ahogyan azt a következő fejezetekben látni fogjuk.

Számos klinikai vizsgálat foglalkozott a gyógyszer használatának egy másik aspektusával is, ami nagyon fontos kérdést jelentett azoknak, akik szerettek volna ezekkel a készítményekkel fogyni. Mi történik, amikor abbahagyjuk a használatot?

Kiderült, hogy a gyógyszer letételét követő egy évben a legtöbben{15} a leadott súly kétharmadát visszaszedték. A Novo Nordisk egyik munkatársa beszélgetésünk során szintén megerősítette, hogy „a klinikai vizsgálatok tanulságai alapján a Wegovy használatának befejezése nagy eséllyel ismételt súlygyarapodással jár. A Novo Nordiskkal kapcsolatban álló egészségügyi szakemberek épp ezért úgy vélik, a túlsúlyra olyan krónikus betegségként kellene tekintenünk, mely más tartós egészségügyi problémákhoz, például a cukorbetegséghez vagy a magas vérnyomáshoz hasonló kezelést kíván”.

Vagyis ha azt szeretnénk, hogy a gyógyszerek tényleg működjenek, életünk végéig szednünk kell őket. Ezek a készítmények nem kínálnak olyan megoldást, mint mondjuk a malária elleni gyógyszerek, amelyekkel csak végigcsináljuk a kúrát, és teljesen meggyógyultunk. Sokkal jobban hasonlítanak a koleszterincsökkentésre felírt sztatinokhoz vagy a vérnyomáscsökkentőkhöz: ha abbahagyjuk őket, a hatásuk is elmúlik.