Nógrádi Gábor

A MI KINIZSINK

Móra Könyvkiadó

MÁSODIK KIADÁS

Borítórajz: RITTER OTTÓ

Sorozatterv: LONOVICS ZOLTÁN

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel
megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Nógrádi Gábor, 1990, 2010

© Móra Könyvkiadó, 1990, 2010

60 ÉVE CSALÁDTAG

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

A digitális kiadás gondozója:

Digitalbooks.hu Kft.

http://www.digitalbooks.hu

A digitális kiadás készítői mindent elkövettek, hogy a mű minden e-könyv-olvasó eszközön, illetve szoftverben hibamentesen jelenjen meg. A törekvésünk ellenére előforduló problémákkal kapcsolatban kérjük, keresse meg kiadónkat, és megpróbáljuk orvosolni a problémát!

ISBN 978-963-1191-39-4

1.

A varázslatos kísérlet • Élesszük fel John Lennont? • „Baromi!”

Először a páncélzat körvonalai jelentek meg a levegőben. A sodronying apró láncszemei kékesen vibráltak az iskola félhomályos fizikalaboratóriumában, akár a pici gázlángok. Halványan kirajzolódott a váll, a két kar és a mellkas hatalmas boltozata. A számítógép csendesen kattogott. Az egész helyiséget betöltötte valami lágy zümmögés, amit csak egy erdei tisztáson elheverve, félálomban hallhat az ember…

– Baromi! – suttogta Domi, és lassan égnek állt az a semmi szőke haja. Kábult volt az élménytől. Pedig ő kezdettől fogva hitt a kísérletben. Pontosabban a bátyjában, Attilában hitt. Szerinte – és most szó szerint idézzük – „Attila akkora majom, hogy még ezt is meg tudja csinálni”. Nagyon tudta tisztelni és szidni a bátyját.

Attila, az idősebbik Mátyás fiú némán ült a számítógép előtt, és megbabonázottan meredt a sejtelmes fényekből kibontakozó emberi figurára. Pislantás nélkül nézte a sodronyingbe bújtatott mellkast és a vállakat beborító páncéllemezt. De csak annyi izgalommal, mint az igazi tudósok, akik pontosan tudják, hogy mit keresnek, mégis reszkető, belső lázzal várják a biztos sikert.

– Baromi! – suttogta Domi ismét azzal a hatalmas szókincsével, amelyet tizenkét év alatt összekapart magának.

Attila és Domi között a műanyaggal borított padlón Braun Gézuka térdepelt. Előrehajolva két kezére támaszkodott, és felemelt fejjel úgy meredt a kék lángocskákra, mint egy kutya, ha meglátja, hogy a derűs, nyári égből lassan aláereszkedik egy szál kolbász. Épphogy nem szűkölt a boldog rémülettől. Ő aztán igazán tudta, kinek kell megjelennie, hogyan néz ki a páncélos vitéz! Tudta, milyen sisak lesz rajta, s mekkora lesz a kardja! Tudta, hiszen amit a zeréndvári könyvtárban talált Mátyás királyról és a vezéreiről, mindent elolvasott. A regényeket, a mondákat, a népszerű ismeretterjesztő könyveket, de még a kötelező olvasmányokat is!

– A páncél! – sóhajtotta alig hallhatóan, és megszédült. „Csak nem fogok éppen most elájulni?!” – gondolta, és mélyeket lélegzett. Kati doki néni ezt javasolta Gézukának kiskorában, amikor még ájulós volt.

– Ne lélegezz! – sziszegte Domi a szája sarkából, hogy ne kelljen elfordítania a fejét. Azt akarta mondani, hogy „Ne lihegj!”, de nem tudhat mindenki magyarul, akinek ez az anyanyelve. Szerencsére Gézuka a parancs ellenére lélegzett. Csak kicsit halkabban.

A lézersugarak sejtelmes csóváiban lassan megjelent a csípő vonala. Lila és kék fényfoltok villóztak a combok irányába, kergetőztek, egymásba olvadtak és szétváltak újra. Az egész úgy nézett ki, mint egy miniatűr popkoncert, csak zenekar és füst nélkül.

Bí, vagyis Bea, a csoport egyetlen nőnemű, de szerinte fiúsított tagja akkorát nyelt, mint egy krokodil, ha találkozik egy eltévedt vízilóval. Ezután rögtön csuklani kezdett. Szépen, egyenletesen csuklott, egész hangokkal, ahogy Márta néni énekórán tanította. „Csuk! – tá-á-á-á. – Csuk! – tá-á-á-á. – Csuk!”

Domi beharapta az alsó ajkát. Ő megmondta, hogy lányt ne hozzanak magukkal. Egy lány vagy csuklik, vagy pisilnie kell. S ha egyiket se csinálja, akkor beszél.

Könyékkel Bea bordái közé döfött.

– Bí! – hörrentette, de a szemét nem vette le a vibráló fényjátékokból kialakuló emberi figuráról. Egy ilyen bökésért hétköznapi körülmények között a lány letépte volna Domi koszos fülét, de most örült, hogy a csuklása abbamaradt. Rezzenetlenül, kiguvadt szemmel figyelte a halványan felsejlő alsó végtagokat.

– Mi lesz, ha meztelen? – susogta a fiú (le nem tépett) fülébe. Domi ekkora butaság hallatán idegességében elröhintette magát.

– Felül páncél, alul semmi? Bírnád, mi?!

– Hülye! – susogta a kislány előremeredve, mert tényleg bírta volna. De a figura nem volt meztelen. Páncélzat borította mindenütt. Az ölét, a combját, de még a lábszárán is hajlított vaslemezek fénylettek kékesen.

A csodát leső kis csoport ötödik tagja, Holló Dénes törökülésben a földön ült. Egyenes háttal, emelt fővel, moccanatlanul és némán nézte a jelenséget. Izmos felsőtestén sárga trikó feszült. A trikón felirat vöröslött: Zeréndvári Kinizsi. Dénes arcán nem látszott izgalom. Nem mintha őt nem döbbentette volna meg a látvány. De egy fiú, aki apa nélkül, két kistestvérrel és egy örökké fáradt anya mellett nő fel, hozzászokik a váratlan eseményekhez. Amilyen például a tele pelenka, a pénztelenség vagy az anyai sírás. Egyébként is: a sportember fegyelmezett.

Dénes lábánál a társaság öt és feledik tagja hevert: Pat, a vizsla. Mellső lábait előrenyújtva, fejét a lábai közé szorítva bámult a különös fények felé. Időnként halk, morranó hangot adott ki, és az ínye fenyegetően felemelkedett. Ilyenkor Dénes végigsimította a fejét, és a kutya megnyugodott. Pat, azaz Patrícia Delaware Hollóék házőrző ebe és családtagja volt.

A páncélos vitéz alakja már jól láthatóan vibrált a zümmögő műszerek között. Talpától a nyakáig vasba öltözötten derengett a hatalmas test. Már csak a vitéz feje hiányzott. A feje, az arca, a tekintete, amely a legnehezebb feladat volt az egész újjáélesztési kísérletben. Kinizsi Pálról, Mátyás legendás hadvezéréről sajnos ötszáz évvel ezelőtt nem készültek fotók.

Ha már a nagy titokzatoskodások közepette elkottyantottam, hogy egy történelmi újraélesztési kísérlet kellős közepébe huppantunk eme igaz történet kezdetén, illene arról is szólni, hogy kik, miért és hogyan támasztanak fel egy rég megholt vitézt. No meg, hogy egyáltalán lehetséges-e efféle csodatétel, vagy csak a pihent agyú író találja ki az ifjabb és butábbnak gondolt olvasók elkábítására.

Hogy ez utóbbi kérdés megválaszolásával kezdjük… kezdjük az utóbbival.

A Washingtonban (USA) megjelenő New Hazjudósh Magazin 1986. február 30-i számában látott napvilágot az első írás arról a fantasztikus kísérletsorozatról, amit a japán Kihyszi és az amerikai Blöffcity egyetemeinek két tudósa, Lódite Magaszaki és K. P. McBux tíz évvel ezelőtt kezdett el a Döphdle-alapítvány{1}* költségén. A gondolat, hogy nagy teljesítményű számítógépek, finomlézeres holográfok és bioaktivizáló desztillátorok összekapcsolásával újra lehet éleszteni rég meghalt embereket, nem új. Már 1933-ban a Nobel-díjas francia fizikus, Jean-Paul Dilletante is feltételezte, hogy ha az arra alkalmas műszerek majd egykor a kutatók rendelkezésére állnak, és megfelelő mennyiségű és minőségű adattal rendelkezünk a feltámasztandó személyekről, lehetővé válik az újjáélesztés. A módszer lényege, hogy az adatokat betápláljuk a számítógépbe, és ha a többi szerkezettel összekapcsoljuk, megjelenik az adott személy pontos másolata.

Ez az eszme a harmincas évek elején még hihetetlen lázálomnak tűnt. A Pletykata című debreceni hetilapban 1933 júniusában például a következő híradás jelent meg: „Meglepetéssel és némi rémülettel olvastuk a híres francia fizikus, J. P. Dilletante nyilatkozatát. A Nobel-díjas tudós szerint hamarosan bármelyik elhunyt ember újjáéleszthető lesz egy különleges felszerelés segítségével. Bizonyos mértékű öröm mellett, amely nemzeti nagyjaink esetleges feltámadásának szól, szívünket összeszorítja a félelem: vajon ha mindenkit feltámasztunk, aki nekünk kedves, nem lesz-e Magyarországon elviselhetetlen a munkanélküliség? És ami még elgondolkodtatóbb: mi történik, ha ellenségeink, a szomszédos népek is hozzájutnak ezekhez a felszerelésekhez, és felélesztik legnagyobb hadvezéreiket? Vajon szükségünk van minden felfedezésre?”

Érdekes módon a híres fizikus elképzelését leginkább a szovjet tudósok kicsiny csoportja támogatta. Ők – kezdetleges műszerekkel – már 1936-ban hozzákezdtek a kísérlethez. A feltámadásra kiválasztott személy IV. Iván, vagy másképpen: Rettegett Iván cár volt. A kísérlet csak részeredményeket hozott. Az egyik szemtanú özvegye szerint sikerült a cár palástját és a szemét felidézni. A szem néhány másodpercig rémülten nézte a tudósokat, aztán lecsukódott, majd a jelenés eltűnt.

Magaszaki és McBux tehát nem előzmények nélkül látott hozzá a munkához. Már 1982-ben létrehozták a műszerek tökéletes rendszerét. Bármelyik korból bárkit fel tudtak volna éleszteni, ha elegendő ismerettel rendelkeznek az adott személyről. Mikor élt? Mit csinált? Külső és belső tulajdonságok, jellemző szokások és feltételezhető ruházat stb. Mégsem támasztottak fel senkit. Az ok: országaik kormánya nem tudott megegyezésre jutni arra vonatkozólag, hogy ki legyen az első megelevenített személy. A japánok John Lennont, a Beatles együttes meggyilkolt tagját szerették volna ismét az élők között látni, akinek – mint köztudomású – japán hölgy volt a neje. Az amerikaiak pedig nem tudtak dönteni Marilyn Monroe, a híres filmsztár és Adolf Hitler között. Monroe mellett hallatlan népszerűsége és a Kennedy családdal folytatott baráti viszonya szólt. Hitlert pedig azért szerették volna az európai kormányokkal egyetértésben élve látni, hogy bűneiért nyilvánosan elítélhessék és kivégezhessék. Mindenesetre John Lennon feltámadásáról az amerikai kormány szerint szó sem lehetett, mert a lemezei sokkal nagyobb számban fogynak, ha nem él. A vitát nem lehetett eldönteni – írja már említett cikkében a New Hazjudósh Magazin. Ezért határoztak úgy a két állam vezetői, hogy a viták elkerülése végett nem emberi lényt élesztenek fel. Választásuk hosszú gondolkodás után Riki-Tiki-Tévire, a híres mongúzra esett. Sikerült begyűjteni róla a legfontosabb információkat. Az adatokat számítógépbe vitték, majd 1986 szeptemberében sor került a kísérletre. A megelevenítés aktusán maga az Egyesült Államok elnöke is részt vett. Az újraélesztés mintegy másfél óráig tartott. Riki-Tiki-Tévi, a mongúz a maga teljes valóságában megjelent, megharapta az elnököt, aki meg akarta simogatni, aztán pillanatok alatt eltűnt a kutatóintézet hatalmas épületében. Bár az ajtókat azonnal lezárták, félő, hogy a kis állat valahol kibújhatott, és most valamelyik észak-amerikai farmon pusztítja a tyúkokat, ha él még. A kísérlet azonban így is sikeresnek mondható, mert elegendő számú megbízható tanú figyelte meg az eseményeket, az Egyesült Államok elnökét nem is számítva, akinek a gyűrűsujján hosszú ideig látható volt a harapás nyoma.

Azóta – mint a magyar napilapok is megírták a nyugati lapokra hivatkozva, amelyek a New Hazjudósh Magazin nyomán röpítették világgá a hírt – a két tudós újabb kísérletet készített elő. A részletekről még szinte semmi sem szivárgott ki. Az azonban biztos, hogy nem egy újabb állatot, nem John Lennont és nem Marilyn Monroe-t élesztik fel.

A holt személyek újraélesztésének lehetősége tehát tudományos tény. Hogy más országok kutatóközpontjai nem foglalkoznak vele, annak többféle magyarázata van, de elsődlegesen az az ok, hogy a sikeres kísérlet megoldhatatlan jogi és erkölcsi problémákat vet fel.

Például mi történjen akkor, ha újraélesztenek egy királyt, és az visszaköveteli a birodalmát? Vagy mi lesz, ha megelevenítenek egy mártírt, aki az emberiség boldogabb jövője reményében lépett a máglyára vagy a bitófa alá, és feltámadva látja a háborúkat, az éhezést, a butaságot, tehát megtudja, hogy hiába halt meg. És mi történik, ha feltámasztanak egy írót, akit száz éve százezrek olvastak, ma pedig már a könyveit sem adják ki, mert olyan csapnivalóan rosszak. Okozhatunk-e ilyen szenvedést a holtaknak? Illetve az élőknek… Vagyis…

Szóval a legjobb, ha a halottakat ott hagyjuk, ahol vannak – döntöttek a különböző kormányok. – Ha pedig Magaszaki és McBux felelőtlenül kísérletezgetnek, az a japán és az amerikai kormány lelkiismeretét terhelje.

De térjünk vissza a félhomályos iskolai laboratóriumba, ahol olyan kísérlet folyt egy májusi estén, amelyet (lásd fent!) a zeréndvári gyerekeknél sokkal gazdagabb, hatalmasabb és tudósabb emberek sem vállaltak. És mi több: a látszat szerint sikeres kísérlet! A vastag, páncélingbe burkolt nyak felett sárga, kék és a két színből összekavarodva zöld fényvillanások lobbantak fel. Régi mesékben sűrű, varázslatos erdők koboldjait, apró szellemeit jelenítik meg efféle levegőben repkedő lángnyelvekkel, mintha a Grimm testvérek és Andersen már 150–200 éve is tudták volna, hogy a holográf meg a lézer egykor majd miféle látványosságokat fog teremteni.

– Baromi! – suttogta Domi, mert ennél pontosabb kifejezés még mindig nem bújt ki abból a kevéssé barázdált agyából. Igaz, a többiek még ennyit sem tudtak kinyögni a megdöbbenéstől. Csak bámultak bénán, mint a székely, aki fiával a vásárban sétálva észrevesz egy teknősbékát. Nézi a sosem látott élőlényt, nézi, nézi, aztán megszólal: „Ilyen állat pedig nincs!”

Bezzeg amíg elképzelték, tervezgették ezt a kísérletet Hollóék hatalmas, elvadult kertjében, megdöbbenésnek, rémületnek halvány árnyéka sem érintette meg őket. Olyanok voltak, mint az első randevúra siető kiskamasz, akinek tombol a fantáziája. Elképzeli, hogy mit fog csinálni, mit fog mondani és mit fog megfogni. Aztán a tett színhelyén csak néz, mint a moziban, és a legszívesebben lapos kúszásban indulna a mami irányába, hazafelé.

Persze mielőtt utánozhatatlanul érzékletes stílusomban lejegyezném, hogy miképpen képzelték el Mátyás király hős katonájának, Kinizsi Pálnak a feltámasztását, illene – a regényírás szabályai szerint – tájékoztatni a kedves olvasót, hogy miért fogtak bele öten, gyerekek (plusz Pat) ebbe a kockázatos vállalkozásba.

És miért éppen Kinizsit választották ki a holtak közül? És egyáltalán! Hogyan képes egy tizennégy éves általános iskolás, azaz Mátyás Attila efféle bonyolult kísérlet elvégzésére? Tudja bár a fizikát csillagos ötösre!

És honnan volt a kísérlethez szükséges sok drága műszer egy iskolában, ahol a felmosórongyot is addig használják, amíg cérnákra nem esik szét?

Nem könnyű ezekre a kérdésekre válaszolni anélkül, hogy ne beszéljünk Zeréndvárról, erről a kelet-magyarországi kisvárosról és az utóbbi néhány évben ott történt eseményekről, amelyek úgy vezettek Kinizsi feltámasztásához, ahogy a törött sínek vezetik a vonatot az árokba.

Hagyjuk tehát ott egy kicsinykét a villogó fényekkel teli laboratóriumot, és repüljünk el lassú szárnycsapásokkal az alváshoz készülődő kisváros felett. Repülés közben pedig nyitogassuk fel a házak tetejét, s lessünk be alájuk, miképpen egy régi regényben egy sánta ördög tette kétszáz évvel ezelőtt.

2.

Mindent látó röntgenszem • Sipi tanár úr a kukával • Garai Nándor gatyában szónokol

Amint elröppenünk az iskola tetejéről (a laboratórium ablakainak fekete elsötétítő függönyei mögött már készülődik a 21. század legnagyobb csodája), rögtön a városka főútja fölött találjuk magunkat. És micsoda szép, szívet-lelket gyönyörködtető főút az!

Kétoldalt jegenyék sorfala áll, mint kivont karddal tisztelgő óriás vitézek serege.

A fák között pedig, a házak előtt kicsi ágyások bújnak meg, mind tele virággal. Margaréták? Dáliák? Ilyen magasról, az utcai lámpák halvány fényében nemigen látni pontosan. De annyi így is tudható, hogy a zeréndváriak igen szeretik az ő kis városukat, és nem sajnálják kevés szabad órájukat annak csinosításával tölteni.

Szeretik a főutcájukat.

De még hogy szeretnék, ha azt is látnák, amit mi innen a magasból földet és időt átröntgenező varázsszemünkkel (mert, mondjuk, az is van nekünk) észreveszünk! Meg ha tudnák azt is, amit mi tudunk! Merthogy feltúrtuk a könyvtárt – Zeréndvár történelmét megismerni – az utolsó kis följegyzésig.

Innen fentről láthatjuk például, hogy éppen az iskola kapuja előtt álló fa gyökerei között egy barna agyagkorsó kicsiny füle rejtőzik. Ki tudja már rajtunk kívül, hogy abban a korsóban egykor vér volt? Ki tudja már, hogy itt, az iskola helyén gyújtottak hatalmas tüzet hétszázötven évvel ezelőtt a tatárok? Itt öltek le egy bárányt áldozati állatul. Itt csurgatták a vérét egy korsóba.

Itt ivott mindenki egy kortyot a varázslatosnak tartott italból, hogy imigyen erővel töltekezve legyőzzék a „kutya” magyarokat. S miután körbejárt a korsó, itt vágták a földhöz, hogy összetörjön, és többé senki se ihasson abból, amit a tatár nép fiai a szájukkal érintettek. Sárba verte a cserepeket a száguldó lovak patája, betemette azokat a Nyírségből homokot sodró szél. Elporladtak a törmelékek. Csak ez a fül, ez maradt meg itt a jegenye gyökerei között épségben.

De látunk egy nagyméretű, kopott gránitkövet is az út másik oldalán, Mátyásék udvarában. Félig a földbe fúródva hever, hátul a kerítés mellett. Ezen szokott Dani diót törni, ha elcsen a kamrából egy zsebre valót. Nem tudja a diótörő, ahogy senki sem Zeréndváron, hogy ezt a gránitot egy török minaret alapjának szánták. Messziről hozatta ide Zeréndvár török ura, Deri bég, hogy Allah dicsőségére minaretből szóljon a hálaének. A köveket magyarok hozták ökrös szekereken. De mikor a törökök odagyűltek megnézni a szállítmányt, a magyarok óvatosan körbevették őket, aztán előkapták subáik alá rejtett fegyvereiket, és rárontottak a turbánosokra. „Aki élve marad vala, Isztambulig szalad vala” – mint a régi históriás ének mondja. Nem is épült Zeréndváron minaret soha! De a kövek itt maradtak, egy részük a templom falát vastagította, más részüket a földbe süllyesztette a történelem. Csak ez az egy itt a Mátyás család udvarában, ez maradt meg immár három évszázad után, mint tudjuk, diótörési célokra.

Bizony pergethetnénk a történeteket még oldalakon át kút mélyén rejlő mentegombokról, pincék alatt szunnyadó aranypénzekről meg arról a gyönyörű háromágú gyertyatartóról, amelyet 1817-ben beöntöttek a kisváros harangjába. Ki tudja már Zeréndváron, hogy azzal a gyertyatartóval verte fejbe nemes Hertelendy Ferenc uram az éjszaka rátörő Póka Matyit, a híres betyárt, hogy holtan maradt az ablak alatt az árva?

Ezek a réges-régi utak meg a környékük minden faluban és minden városban, Brassótól Bécsig, Belgrádtól Budapestig (és azokon is túl) száz meg száz ilyen különös történetet őrző kis törmeléket, tárgyacskát, kacatot őriznek. Kaparjuk csak meg a földet akárhol! Bizonyosan találunk ezt-azt, értéket, limlomot, s már csupán némi tudás meg képzelet kell hozzá, hogy a sorsukat felidézzük. Nem is tudja, min tapicskál, aki csak úgy céltalanul lődörög az utcán.

De hagyjuk a szép zeréndvári főutat, és röppenjünk át ide az iskolával srégen szemben álló ház fölé. Emeljük fel a tetőt, és lessünk be a szobába. A Mátyás szülők vajon mit csinálnak? Ugyan mit? Nézik a négyszögletes vibráló fényt: a televíziót. Ebből a vibrálásból azonban nem lesz Kinizsi, csak elfutó képek sora. Mátyás László, a nagy tehetségű Attila és kis szókincsű Domi kövérkés apja feltűrt ingujjal szendereg éppen a fotelban. Hirtelen horkant egyet, és felnéz.

– Hol vannak? – kérdezi.

A mama az asztalnál ül, és miközben szorgalmasan jár a kötőtű a kezében, megrántja a vállát.

– Tudom én?!

– Te vagy az anyjuk!

– Te meg az apjuk!

– Nem mondták, hogy…?

– Nem.

– És elengedted…?

– El.

– Tudod, hány óra van?

– Tudom.

– Hány?

– Nem tudom.

Az apa felül, elfordítja a fejét, és megnézi az ágy felett az ingaórát, amely minden negyedórában üt, mint a rosszalkodó gyermekek anyukája, ha ideges.

– Te atyaúristen! – horkan fel a családfő. – Mindjárt kilenc óra!

– Már azt hittem, valami baj van – mondja az anya.

Most gyorsan visszatesszük a tetőt, mert illetlen dolog egy kezdődő családi veszekedést kikémlelni. A Mátyás szülők egyébként sem főszereplői a történetünknek. Az ő feladatuk legfeljebb annyi, hogy folyton idegeskedjenek a gyermekeik miatt. Nem valami hálás szerep. Ráadásul egy életen át tart. Repüljünk tovább.

Ki tántorog ott a járdán olyan szép, szabályos cikcakkban, faltól a fáig, fától a falig?

Csak nem Sipi tanár úr?!

Ejnye, tanár úr! Már megint többet tetszett inni tíz pohárral, mint kellett volna? Illik ez a történelem nagy tudású professzorához?

Sipi tanár úr most megáll egy sötét kapualj előtt, bólintva köszön, aztán megcsóválja a fejét. Vajon kivel találkozott?

– Ejnye, ejnye, kisfiam – dörmögi szomorúan –, mit keresel te itt ilyen későn?! Csak nem zavartak ki?

A tanár úr inog, kérdéseire nem érkezik válasz.

– Tanítottalak én téged? – Csend. – Na, ne sírdogálj! – mondja halk, megbicsakló hangon Sipeki tanár úr, mert tele van szép emberi érzéssel. Aztán lassan felemeli a kezét, és megsimogatja a kukásbödön fedelét.

– Bocsánat! – mondja, amikor észreveszi a tévedést, és emelt fővel tántorog tovább.

Továbbröppenve soktornyú, díszes családi ház fölé érkezünk. Vörös dísztéglák borítják körben a falakat, félköríves a bejárati ajtó, és hasonlóképpen boltozatos, cifra tornác húzódik végig az első emeleti szobák előtt. De még az esőcsatorna lemezei is kakasfarkot utánozva kunkorodnak az eresz végén. Egy középkori vár és egy gazdag falusi kúria házasodhatott össze, másképpen ez a torz „családiházfióka” sohasem születik meg itt a városi parkkal szemközt. Vajon kié ez a sok pénzzel és kevés ízléssel felépített otthon? Nyissuk csak fel óvatosan a tetőt, hogy az a farkaskutya, amelyik a vaskerítés közelében láncra kötve szundít, ne ugasson.

No, lám! Tudhattuk volna!

Ott áll a szoba közepén a háztulajdonos fekete papucsban, piros csíkos pizsamában, és szónokol. Pocakját kidülleszti, kezével gesztikulál; alacsony és kopasz, mint egy halott tűzhányó.