A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Steve Cavanagh: Kill for Me, Kill for You, 2023

Fordította
PRESÉR ÁGNES

Copyright © 2023 Steve Cavanagh

Hungarian translation © Presér Ágnes, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Valentin Kristóf

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-91-2

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Tizenhárom, 2019

48 óra, 2023

Vádalku, 2023

Eskü alatt, 2024

Fifti-Fifti, 2024

Az ördög ügyvédje, 2024

A bűntárs, 2025

A szemtanú, 2025

Marie-nak és Tomnak

„Nincs rosszabb a házasok vagy rokonok közti viszálynál:
olyankor elszabadul a pokol!”{1}

– Euripidész: Médeia

„A bosszút, mely a legédesebb falat, amit a pokolban főznek?”{2}

– Walter Scott: Midlothian szíve

1

Amanda

Amanda White felemelte az elektromos cumisüveg-sterilizáló tetejét, és rámeredt a benne heverő huszonkettes kaliberű revolverre. Olyan volt, mintha izzadna a fegyver: a fémvázát és a csövét apró, forró vízcseppek borították, a gőz lassan szálldogált fel az aljáról. Amanda elfordult, megtalálta, és felvette a puha bőrkesztyűjét, és óvatosan kiemelte a megtisztított fegyvert.

A revolvernek ma tisztának kellett lennie. Nem maradhattak rajta ujjlenyomatok. Nem maradhatott rajta semmi, ami hozzá köthető. Tegnap este jutott eszébe, hogy a sterilizálóval tökéletesen eltüntethet minden korábbi nyomot a pisztolyról. Valahogy még illendőnek is tűnt, hogy Jess egyik dolga legyen részese ennek. Amandát meglepte, hogy a sterilizáló még működik. Jess első születésnapja óta nem használták, akkor váltottak át a csőrös poharakra. Ő és a férje, Luis, megtartották a sterilizálót, arra az esetre, hátha egyszer lesz egy kistestvére Jessnek.

Most már ez sem lehetséges.

A sterilizáló hője elkezdte leválasztani a fegyver markolatára tekert ragasztószalagot. A kezében tartott pisztoly továbbra is idegen érzést váltott ki belőle. Hiába járt ki annyiszor az erdőbe, hogy konzervdobozokra lőjön. Még mindig nem tudta kezelni a fegyvert. New York-i liberális volt. Fegyverellenes. Törvénytisztelő adófizető. Talán egyik sem igaz már. A halál mindent megváltoztat. És ha a halál elveszi az ember hatéves lányát, majd egy héttel később a férjét is, az több, mint gyász. Az ilyen baj nem jár egyedül. Jön vele a nehézlovasság: a munkanélküliség, az adósság, a függőség és a fájdalom, amit néha lehetetlen elviselni. Amanda élete a gyásztól omlott össze.

Az étkezőasztalra tette a revolvert, letörölte egy konyhai papírral, és öt darab, ott várakozó töltényt tett bele.

Egyetlen lövés is elég lenne, hogy véget vessen mindennek. Könnyű célpont lesz. A karja felemelkedik, a cső a férfi fejével egy vonalba kerül, aztán – meghúzza a ravaszt. Ránézett az órára. Reggel fél hét. A férfi hamarosan elindul otthonról. Ideje volt készülődni.

Hét tizenötkor Amanda belépett az Upper West Side Kilencvenhatodik utcai metróállomásának art deco stílusú bejáratán. Épp akkor kezdett szemerkélni az eső. Egy sötét hajú, fekete ballonkabátos férfi lehúzta kártyaformátumú metróbérletét a forgókapunál. Amanda várt egy pillanatot, felhúzta a kapucniját a baseballsapkájára. Még öt ember átment előtte a kapun, mire ő is lehúzta a kártyáját, és balra fordult, a Downtown & Brooklyn felé vezető peron irányába.

Leszaladt két lépcsősoron. Mielőtt leért volna, újra meglátta a kabátos férfit. Oldalról. Sötét, gondosan nyírt szakálla volt. Fülében AirPods, a nyaka köré vastag sál tekerve, betűrve a kabát gallérja alá. Mint a peronon várakozó többi húsz ember, ő is a telefonját nézte lehajtott fejjel. Időpont-ellenőrzés. Hét tizenkilenc. Épp lekésték az 1-es expresszvonatot South Ferry felé, ami csak a Times Square-nél, a Penn Stationnél, a Tizennegyedik utcánál és a Chambers utcánál áll meg. Ha az expresszel ment volna, a Chambersnél le kellett volna szállnia, és átszállnia a 2-es vagy 3-as járatra Flatbush felé, hogy a Wall Streethez jusson.

Amanda szemmel tartotta a férfit, miközben mögé került, hozzá képest nyolc óra irányába. Nem állt közvetlenül mögé, mert akkor a férfi a vonat ablakában megláthatta volna a tükörképét, amikor Amanda megmozdul. Arcát nagyrészt eltakarta a sapka és a sál, de nem kockáztathatta meg, hogy a férfi meglássa és felismerje.

Mint legutóbb.

Hét huszonegykor befutott a 2-es vonat a jeges szeptemberi szélben. A szerelvény lassított, majd megállt. Amanda előrelépett. A hangosbemondó bemondta az érkezést. Most már talán száz ember állt a peronon. Csúcsforgalom a metróban. Az emberek a mindennapi életüket élték, utaztak, és máris a munkájukon járatták az agyukat.

Amanda viszont nem a munkájára gondolt. Többé már nem.

A vonat ajtaja kinyílt, és az utasok özönleni kezdtek kifelé. Amanda félresodort egy iskolai egyenruhás fiút és egy építőmunkást, aki a táskájára csíptette a sisakját. Mindketten rászóltak, ahogy átnyomult rajtuk. Nem érdekelte. Nem kockáztathatta meg, hogy a ballonkabátos férfi nélküle szálljon fel a vonatra, és ő ott maradjon a peronon. Az is megesett már.

Előretört. A férfi öt méterre volt tőle. A leszálló utasok után akadt némi hely a kocsiban, de nem sok. Két narancssárga ülés maradt szabadon. A férfi, mint mindig, azok felé tartott, és ezúttal sikerült is megszereznie az egyiket. Amanda hátat fordított neki, megfogott egy kapaszkodót a kocsi közepén, és hagyta, hogy a többiek betöltsék a teret. Engedte, hogy a tolakodó utasok előrébb sodorják, amíg olyan közel nem került, hogy akár meg is érinthette volna a férfit. A hátát az ülések felé fordította.

Az ajtók becsukódtak. Az emberek egymásnak préselődtek. Mégis volt elég helye, hogy megforduljon. És meg is tette. Félig megfordult. Két utas állt egymás mellett a férfi előtt, hátukkal egymásnak fordulva, közöttük alig egy karhossznyi rés. A férfi szétterpesztette a lábát, a mellette ülő nő rosszalló pillantást vetett rá, majd figyelme visszatért a térdén egyensúlyozó laptopjához. A balján egy fiatal srác telefont nyomkodott, videójátékkal játszott. Figyelmen kívül hagyták a férfit. Vagy legalábbis megpróbálták.

Amanda elővette a telefonját, megnyitotta az első előre beállított időzítőt, és megnyomta a start gombot, amikor a szerelvény megindult.

Az időzítő egy perc tizenháromról számolt vissza – ennyi idő telt el általában a Kilencvenhatodik utca és a Nyolcvanhatodik utca között.

Amíg dolgozott, egy idősotthon vezetője volt, gondozóból küzdötte fel magát az otthont irányító pozícióig. Rájött, hogy ha valamit el akar érni, csak akkor fogja megcsinálni, ha leül, és megírja a tervet. Lépésről lépésre. Így szerzett diplomát is esti tagozaton. Így lett előbb felügyelő, majd helyettes vezető, végül pedig vezető. Így tervezte meg a festményeit, amiken éjfélig dolgozott. És így tervezte meg azt a gyilkosságot is, amit most elkövetni készült.

Amanda még egyszer a férfira pillantott. Nem félt attól, hogy felismeri hátulról vagy oldalról. Nem láthatta az arcát az ablakok egyikén sem, csak ha feláll. Amanda sneakert, bő fekete melegítőnadrágot, pufi kabátot és kapucnis pulcsit viselt. Annyira eltakarta magát, amennyire lehetett anélkül, hogy feltűnő lett volna.

Három megálló jöhetett szóba. A lövésnek pontosan akkor kellett eldördülnie, amikor az ajtók kinyílnak. A tömeg eltakarja a mozdulatát. Aztán sikítani kezd, ahogy a többiek, eldobja a fegyvert, és őrültként rohan ki a vonatból. A lövés egy zsúfolt vasúti kocsiban pánikot, tömeges menekülést vált ki. Ő is csak egy nő a tömegben, aki ki akar jutni onnan, fel a lépcsőn, egyenesen ki az állomásról, fejét lehajtva a tömegben, és senki sem tudja azonosítani. Sem a szemtanúk, sem a biztonsági kamerák. Tökéletesen elrejtőzhet, mindenki szeme láttára.

A következő megálló a Nyolcvanhatodik utca volt. Tíz másodperc maradt az időzítőn.

Amanda kissé megdöntötte a fejét jobbra-balra, hogy megnézze, ki fog leszállni. Nem akarta, hogy bárki is tisztán rálásson. Szüksége volt emberekre, akik eltakarják őt a célpont elől. Úgy tűnt, hogy a pár, aki közte és a férfi között állt, a vonaton marad.

A vonat lelassult, majd megállt. Tucatnyi ember szállt le, és ugyanannyi másik szállt fel. Egy öltönyös férfi esőkabátban, félig összecsukott, nagy méretű esernyővel felszállt, és Amanda mellé állt, de háttal neki. Az ajtók bezárultak, a vonat újra elindult, Amanda elindította a második időzítőt.

Egy perc huszonkettő volt hátra, amíg a Hetvenkilencedik utcán kinyílnak az ajtók. Ez volt a leghosszabb szakasz a Times Square-ig vezető három megálló közül. A Hetvenkilencedik és a Hetvenkettedik utca között csak egy perc tizenöt másodperc volt, de a Hetvenkilencedik utcánál jobbak voltak a kijáratok. A Hetvenkettedik utcától a Times Square-ig tartó átlagos utazási időt nem volt értelme megbecsülni, mivel a vonat gyakran lassított, hogy más vonatok is áthaladhassanak, mert a megálló nagyon forgalmas volt.

Minden részletet előre megtervezett. Most jött el a pillanat.

A stopper ötvenegy másodpercet mutatott.

Amanda mély levegőt vett, lassan kifújta, és a kabátzsebébe csúsztatta a kezét. Megmarkolta a revolvert. A vékony bőrkesztyű miatt óvatosan kellett az ujját a ravaszvédőn belülre fűznie, anélkül, hogy a bőr megakadna.

A két utas továbbra is háttal állt egymásnak, a köztük lévő távolság megmaradt. Amanda látta a célpont fejét, lefelé billent, a figyelmét a mobiltelefonjára összpontosította.

A vonat lassított.

Tizenöt másodperc volt hátra, amíg a vonat ajtajai kinyílnak.

Tizenöt másodperc volt hátra, amíg meghúzza a ravaszt.

A kerekek klikk-klakk ritmusa lelassult, ahogy a vonat csökkentette a sebességét. A szerelvény elhagyta az alagutat, a fény hirtelen beáradt a kocsiba. Amanda kinézett az ablakon. A peron tele volt. A jobbján néhányan átverekedték magukat a tömegen, hogy az ajtóhoz jussanak.

Az acél csikorgott az acélon, ahogy a fékek erősebben bekapcsolódtak.

Nyolc másodperc.

Klikk-klakk.

A célpont felé fordult.

Öt másodperc.

Klikk—klakk.

Mély levegőt vett. Bent tartotta.

Három másodperc.

Klikk———klakk.

A pisztoly kakasát lassan hátrahúzta a zsebében, amíg meg nem hallotta…

A férfi hirtelen felnézett. Egyenesen rá.

– Maga?! – mondta, és felpattant.

Amanda megpróbálta előrántani a fegyvert, de megtorpant. A férfi meglátta. Megszólította. És ezzel minden szem rájuk szegeződött. Ha most lő, bárki láthatja. Mióta elvesztette a családját, Amanda néha napokig nem beszélt senkivel. Ez a férfi, Wallace Crone volt az utolsó, akivel beszélni akart. A hangja olyan volt, mintha egy hosszú rémálomból rázta volna fel. A szerelvényvezető rálépett a fékre, Amanda elvesztette az egyensúlyát.

A pillanatnyi tétovázás elég volt, hogy Crone előnyre tegyen szert, és tönkretegye Amanda esélyét. Felállt, megragadta a nő kabátjának gallérját, és felkiáltott:

– Segítség! Rendőrség! Segítsen valaki!

Előrelökte, Amanda feje az egyik fémoszlopnak csapódott.

– Engedjen el! – mondta rekedten.

Crone arca ott volt, egészen közel az övéhez. Érezte a kávé illatát a leheletén. A férfi összeszorította a fogát, és újra kiáltott:

– Segítség! Valaki hívjon rendőrt!

Amandának sikerült előhúznia a fegyvert. Alacsonyan tartotta, hogy ne lássa.

– Mi folyik itt? – kiáltott valaki mély, tekintélyt parancsoló hangon. Egy férfi. Egy rendőr. Közlekedési rendőr. Amanda hallotta, ahogy feléjük tart.

A fegyvert észrevétlenül a mellette álló üzletember félig nyitott, nagy méretű esernyőjébe ejtette. Az üzletember azonnal elhúzódott, tágra nyílt szemmel nézte a jelenetet – nem tudva, hogy beavatkozzon-e, és ha igen, kinek az érdekében.

Amanda elvesztette az egyensúlyát, hanyatt esett. Crone ránehezedett. Látta a rendőrt föléjük hajolni, ahogy Crone karját rángatja, és azt kérdezi, mi a fene folyik itt.

Crone elengedte, de mielőtt felegyenesedett volna, még mondott valamit. Valamit, amit Amanda már százszor hallott tőle. Most, amikor azok a szavak megtörték a veszteség és a magány csendjét, üresen, élettelenül koppantak.

Nem hitt nekik akkor, amikor először hallotta. Most sem hitte.

– Nem én öltem meg a lányát.

2

Ruth

Ruth Gelman beletöltötte a maradék pinot grigiót a poharába, de azonnal meg is bánta. Scott ott ült vele szemben az étkezőasztalnál, a borospohara már fél órája üres volt a péntek esti vacsora alatt. Látta, ahogy Ruth kiüríti az üveget, megrázogatja fejjel lefelé fordítva, hogy az utolsó cseppet is kiürítse belőle. Nem szólt semmit. A rosszalló pillantása is bőven elegendő volt.

– Nehéz napom volt – mondta Ruth kissé mentegetőzve.

– Semmi baj – felelte Scott. – Úgysem akarok berúgni a meccs előtt.

Ruthnak feltűnt, hogy a férfi nem kérdezte meg, milyen napja volt. Ezeken a péntek estéken soha nem kérdezte meg. Ruth félretolta a tányérját. Alig evett a lazacból, a spárga is ott maradt érintetlenül a szélén. Már főzés közben is távol állt tőle a gondolat, hogy megegye. Ma este nem volt éhes. Nem volt étvágya. Csak szomjas volt. Amikor inni készült, nem vágyott ételre. Az evés ellentétes volt vele. Nem segített neki eljutni abba a csendes, békés állapotba, ami az ötödik pohár után jött. Scott ma este elmenni készült. Minden második pénteken eljárt a haverokkal. Pókerezni. Bowlingozni. Biliárdozni. Néha nem is próbálkoztak a látszattal, és beültek egy bárba.

– Póker? – érdeklődött Ruth.

Scott bólintott.

– Gordonéknál.

– Hogy van?

– Szegény pasas mindennap a pohár fenekére néz.

Gordon volt Scott egyik legrégebbi barátja. Szintén manhattani ügyvéd, akinek most darabokra hullott az élete. A felesége, Alison a múlt héten kirakta, miután üzeneteket talált a telefonján egy másik nőtől. Gordon megcsalta, és most megfizetett érte.

– És Alison meg a gyerekek? – kérdezte Ruth.

– Nem áll szóba Gordonnal. Írhatnál neki, hogy kipuhatold.

– Hogy aztán elmondhasd Gordonnak? Nem hiszem, hogy ez menni fog. Alisonnal sosem álltunk közel egymáshoz. Ha ő keresne meg, az más lenne, de én nem fogok infókat kihúzni belőle Gordon kedvéért. Ő a te barátod. Én ebből ki akarok maradni. Ja, és azt ne mondd, hogy Jack is ott lesz.

Scott a szemét forgatta Jack nevének hallatán.

– Nem hiszem. Utoljára azt hallottam róla, hogy még Atlantic Cityben van szabadságon.

Ez legalább egy jó hír volt. Jack Scott régi barátja volt, akit Scott sehogy sem tudott lerázni, vagy talán nem is akart. Nem számított, mennyire akarta Ruth. A középiskola óta ismerték egymást, de míg Scott élete felfelé haladt, Jacké lefelé. Drog, szerencsejáték, online csalás. Ha valami tiltott vagy illegális volt, Jack benne volt.

– Ha Jack nincs ott, akkor legalább nem leszel betépve, amikor hazajössz – állapította meg Ruth.

Scott felsóhajtott, felállt, elvitte a tányérját a mosogatóhoz. Leöblítette, betette a mosogatógépbe, aztán visszaült a helyére.

– Nem vagy éhes, mi? – kérdezte.

Ruth tudta, hogy ebben a kérdésben több volt, mint egyszerű érdeklődés. Már néhány hónapja próbálkoztak a babával. Harminckilenc évesen Ruth úgy érezte, már nem halogathatja sokáig. Tényleg akart gyereket. De ideális esetben szeretett volna egy stabilabb pozíciót elérni az ingatlanügynökségnél, mielőtt ezt meglépte volna. Nem akart Scott pénzétől függeni, aki vállalati ügyvédként dolgozott.

– Mikor jössz haza? – kérdezte Ruth.

– Ne várj rám. Amilyen állapotban Gordon van, biztosan későn. Le akarja inni magát, hogy legalább egy éjszakára megfeledkezzen a gondjairól.

Ruth bólintott. Scott elvette a tányérját, a maradékot a kukába söpörte. Még mindig nem kérdezte meg, mi baja. Nem volt semmi különös, ami aznap kikészítette volna. Csak a manhattani ingatlanügynökök stressze. Egész nap jött-ment, potenciális ügyfelekkel találkozott, próbálta lezárni az eladásokat. A verseny kemény volt, és a héten elvesztett egy ügyfelet. Ez nem volt szokatlan, de attól még fájt. Ha elpanaszolta volna Scottnak, attól a férjének csak bűntudata lett volna, hogy elmegy a barátaihoz. Természetesen akkor is elment volna, és az még jobban fájt volna Ruthnak. Öt éve voltak házasok, és semmi sem változott, mióta összeköltöztek. Scott továbbra is hetente kétszer fallabdázott, minden második pénteken kimenőt tartott a haverokkal, mintha az szentírás lenne, de mióta elérte, hogy Ruth abbahagyja a fogamzásgátló tabletták szedését, ferde szemmel nézett rá, amikor Ruth kinyitott egy üveg bort.

Ha kinyitott egy második üveget is, másnap reggel biztosan ott várta egy Scott nyomtatójával frissen kinyomtatott cikk a müzlije mellett a reggelizőpulton. Mindig valami tanulmány az alkohol és a női terméketlenség kapcsolatáról. Ruth szinte soha nem járt el otthonról. Ezen a téren korábban is kissé gyenge volt. Azóta, hogy elvégezte a középiskolát. Ruthnak soha nem ment jól a kapcsolatok ápolása. Folyton volt valami fontosabb. Voltak emberek, akiket felhívhatott volna, de nem tette. Hagyta, hogy a régi barátságok elhalványuljanak, és nem kötött újakat, ami hiba volt. Ezt ő is tudta. Évről évre ott szerepelt az újévi fogadalmai között, hogy majd felkeresi a régi ismerősöket, és rendszeresen új emberek közé megy. Alkalmanként ivott egyet munka után néhány munkatársával, de ez volt minden, ami a társasági életet illeti.

Scott az ügyészségen dolgozott, mikor megismerkedtek. Ezt mindvégig ideiglenes megoldásnak tervezte. Egy kis időt szánt arra, hogy tapasztalatot szerezzen a büntetőjog területén – és ezzel egy kicsit visszaadjon a közösségnek. Az utolsó fél évében sorra járta az interjúkat a nagy, régi, jó nevű ügyvédi irodáknál, amelyek üzleti tevékenysége már az egész világra kiterjedt. Végül felvették peres képviseletet ellátó ügyvédnek. Ez nem amolyan kilenctől ötig tartó munka volt. Eleinte ez nem zavarta Rutht – egy ingatlanosnak is kell néha esti találkozókat vállalnia. De Scott baráti köre és programjai mellett Ruth néha elgondolkodott, hogy ő hol is illeszkedik Scott terveibe, azon kívül, hogy egyszer majd gyereket szül neki.

Ruth elővett egy újabb üveg bort a hűtőből, töltött magának, és átment a nappaliba. Leült a puha, kényelmes kanapéra, és kapcsolgatni kezdte a tévét. Scott átkarolta a vállát, Ruth érezte a férfi leheletét a nyakán. Először a borostája súrolta az arcát, aztán megérezte a puha ajkát a füle alatt, azon az érzékeny ponton. Scott átmászott a kanapé támláján, leült mellé, és csókolóztak. Egy darabig tartotta magához ölelve, aztán megszólalt:

– Sajnálom.

– Én is – mondta Ruth.

– Neked nincs miért sajnálkozni. Nem te vagy a seggfej – felelte Scott. Mosolygott, szünetet tartott, majd hozzátette: – Ezúttal.

Ruth elnevette magát, felkapott egy párnát, és játékosan fejbe vágta vele.

– Soha nem én vagyok a seggfej ebben a kapcsolatban.

– Persze hogy nem. Figyelj, hozzak egy poharat, és igyunk együtt? Ma este lemondom a srácokat.

– Nem kell, menj csak. Tudom, hogy szükséged van a haverjaidra. Majd holnap csinálunk valamit.

– Elmehetnénk vacsorázni, aztán moziba. Én fizetek.

– Rendben, megegyeztünk! Most pedig menj, és érezd jól magad!

Scott még egyszer magához ölelte, majd elengedte, és felállt a kanapéról.

Ez volt az, amit Ruth mindig is akart. Biztonságban érezni magát szerelme karjában. A szülei hétéves korában váltak el. Fogalma sem volt róla, hogy a házasságuk bajban van. Minden rendben volt, amíg hirtelen már semmi nem volt rendben. Egyik pillanatban még mindannyian egymáshoz illő pizsamában ültek a karácsonyfa alatt, és ajándékokat bontogattak – a következőben pedig Ruth már csak minden második hétvégén látta az apját. A tekintete az előszobai asztalon álló esküvői fotóra siklott. Scott épp az ölében viszi őt az esküvői autóhoz. Körülöttük konfetti, a háttérben barátok és rokonok elmosódott alakjai. Mindketten annyira boldognak tűntek. A képen vékony porréteg ült. Valahogy ez a por megnyugtatta Rutht. Azt jelentette, hogy már nem újdonsült pár voltak, akik még csak ismerkednek, és próbálják kitalálni, mit gondol a másik.

Scott szerette őt. De még ennél is fontosabb: biztonságot adott neki.

És Ruth számára ezek az érzések voltak a legértékesebbek. Hogy ez nem egy hosszú, de végül kudarcra ítélt kapcsolat. Ők stabilak voltak. Szilárdak. Por ült az esküvői képükön.

– Rendben, indulok. Szeretlek! – szólt vissza Scott a folyosóról.

– Én is szeretlek! – mondta Ruth.

Eszébe jutott, hogy utánanézhetne az alkohol spermaképződésre gyakorolt hatásáról szóló cikkeknek, kinyomtathatna egyet, és reggelre ott hagyhatná Scottnak, csak a vicc kedvéért, persze. Aztán meggondolta magát. Hallgatta Scott csizmájának koppanását a parkettán, a zár halk kattanását, egy elhaladó autó zaját, majd egy mély, tompa dörrenést, ahogy a házuk ajtaja becsukódott.

Nagyot kortyolt a borából, letette a poharat, és átment a konyhába. Felállt egy székre, levett egy lapos, téglalap alakú fémdobozt a szekrény tetejéről, letette a pultra, és kinyitotta. Tekert egy füves cigit, majd odaállt a hátsó ajtóhoz, és kinézett a kis kertre. Bár kertnek aligha lehetett nevezni. Egy alig öt négyzetméteres fűfolt, de így is félmillióval megdobta a ház értékét. A szájához illesztette a cigit, hogy meggyújtsa. Nem volt nagy füvező. Utoljára kedden gyújtott rá, mindössze három nappal korábban. Akkor is kijött a kertbe, amíg Scott aludt, hogy megnézze a Tribute in Light művészeti installációt – a két hatalmas fénysugarat, amely szeptember tizenegyedikének áldozatai előtt tisztelgett a Battery Parking Garage tetejéről. Mint sok más New York-i számára, Ruth számára is nehéz volt ez az évforduló. Kellett valami, ami lecsillapítja.

A fű segített enyhíteni a szorongását, és Ruth úgy gondolta, egy szál nem árthat. Nem volt terhes. A fürdőszobai szemetes tele volt negatív terhességi tesztekkel. Ha még egy kicsit várna, és megszerezne néhány magasabb státuszú ügyfelet, akkor könnyebben döntene úgy, hogy szünetet tart, és családot alapít. Néha, amikor elment egy baba-mama bolt kirakata előtt, megállt, és megnézte a kis cipőket, rugdalózókat, amik izgalmat és melegséget váltottak ki belőle. Ruth újra beleszívott a jointba. Gyenge anyag volt, már elég régen vette. Eszébe jutott a második randijuk Scott-tal. Egy buliban találkoztak, ahová Ruth egyik barátja hívta meg a férfit. Beszélgetni kezdtek, Scott elkérte a számát. A második randi nem volt túl intenzív, Scott egy másik partira vitte Rutht, az egyik barátja brooklyni lakásába. Kellemesen csevegtek, tipikus második randevús dolgokról, hogy jobban megismerjék egymást, majd Ruth meglátott néhány embert a konyhában, akik egy vízipipát használtak. Ő is kipróbálta, de azonnal meg is bánta. Bár cigarettát már sodort korábban is, sosem szívott vízipipából, és az első slukk után köhögőrohamot kapott. Scott felvitte a ház tetőteraszára. Ruth még most is emlékezett rá, milyen volt az ég azon az estén: néhány vékony felhőfoszlány, mélykék háttér és több csillag, mint amennyit valaha is látott.

– Lélegezz mélyeket – mondta Scott.

Ruth beszívta a levegőt, és bár a torka és a tüdeje már nem égett, az oxigén beáramlása hányingert keltett benne.

– Azt hiszem, mindjárt elhányom magam – mondta. – Nagyon sajnálom. Ez egy szörnyű randi.

– Semmi gond – felelte Scott. – A randipartnereim általában megvárják, amíg meztelenül meglátnak, csak utána kezdenek hányni.

Ruth felnevetett, és megszédült. Scottnak dőlt, és a tenyerét a férfi kemény mellkasára tette, hogy megőrizze az egyensúlyát. Scott jól nézett ki, csak kritikus volt magával szemben.

Ruth felnézett rá.

– Itt vagyunk New York egyik tetőteraszán, kicsit be vagyok állva, és nagyon közel vagyunk egymáshoz. Nem kellene most mondanod valami nyálasat, és aztán megpróbálnod megcsókolni?

– Valami nyálasat akarsz?

– Minél nyálasabb, annál jobb.

– Szerintem az apád tolvaj – felelte Scott –, mert ellopott pár csillagot az égről, és a szemedbe rejtette őket.

– Istenem, ez annyira, de annyira nyálas – állapította meg Ruth, és mindketten nevettek.

– Mit is mondtál, mivel foglalkozol? – kérdezte.

– Mondtam már, ügyész vagyok.

– Akkor most letartóztathatnád magad, vagy ilyesmi, mert ez nagyon rossz volt – mondta Ruth, és kicsit feljebb emelte az állát, lehunyta a szemét.

– Azt hiszem, inkább hazaviszlek – mondta Scott.

Fél óra múlva egy taxi állt meg a ház előtt, ahol Ruth lakása volt. Kiszálltak a taxiból, és Scott mellé lépett a járdán.

– Feljössz? – kérdezte Ruth.

– Szeretnék, de ma nem. Szerintem egy kávéra van szükséged.

Ruth emlékezett a csalódottságra, ami akkor elöntötte. Úgy érezte, elszúrta, és Scott már nem akar majd találkozni vele.

– Ha nem akartál feljönni, akkor minek jöttél velem a taxiban? – kérdezte.

Scott közelebb hajolt hozzá.

– Csak meg akartam győződni róla, hogy biztonságban vagy.

Ruthban akkor először ébredtek fel rég elfeledett érzések. A biztonságérzet és a nyugalom.

– Innen két háztömbnyire van egy fagyizó. Találkozunk ott holnap egykor? Én fizetek. Van rumos mazsolás is.

Ruth kuncogott.

– Most már tényleg azt hiszem, hogy azt akarod, hogy elhányjam magam.

Annak az éjszakának az emléke mosolyt csalt Ruth ajkára, és elnyomta a cigit. Amikor majd eljön az idő, hogy Scott-tal gyerekük legyen, minden rendben lesz. Az ő gyerekének a szülei mindig együtt maradnak. Az ő gyereke sosem él át olyat, amit Ruthnak kellett. Scott és Ruth sziklaszilárd pár voltak.

Visszament a nappaliba, vitte magával a borosüveget, és talált egy régi filmet a TCM-en. Épp akkor kezdődött. Lefeküdt a kanapén, és elhelyezkedett az estére. Kiitta a második üveget, aztán elment aludni.

Ruth egy rossz álomból ébredt a sötétben. Az éjjeliszekrényen levő órája tizenegy-negyvenötöt mutatott. A bal kezével hátranyúlt. Az ágy másik oldala üres volt. Hideg lepedő. Megrázta a fejét, felült. Az idő, ami a film kikapcsolása és a lefekvés között eltelt, homályosnak tűnt, de arra emlékezett, hogy volt egy pohár víz az ágya mellett. Megitta, és próbálta elűzni az álom maradványait. Az imént még a főnöke irodájában volt, ahol kirúgták, mert elvesztett egy ingatlanfejlesztő ügyfelet, és nem akart visszatérni abba az álomba. Nem ez volt az első alkalom, hogy ezt az álmot látta.

Felült, a telefonja után nyúlt. Nem volt ott az ágy mellett. Valószínűleg lent hagyta a kanapén. Megitta a vizet. A pohár hatalmas csattanással csapódott az éjjeliszekrényre – a kemény padlón szétrobbanó üveg éles, szilánkos hangjával.

Ruth hirtelen felült, megérintette a lámpa talpát, hogy felkapcsolja.

Az üres pohara sértetlen volt. Tökéletes.

Hallotta, ahogy az üveg ropog valaki talpa alatt. Recsegés. A csempén szétfutó szilánkok csikorgó zaja. A hang a földszintről jött.

Csend.

Újabb üvegcsörömpölés.

Csend.

Üvegropogás.

A tarkóján felálltak az apró szőrszálak. Libabőrös lett, a félelem felkúszott a testén, aztán meghallott valamit odalent. Talán egy hangot. Egy emberi hangot.

Scott.

Scott van odalent. Részeg, és leejtett egy poharat vagy tányért.

Korábban is előfordult már. Többször is. Főleg, ha a semmirekellő barátjával, Jackkel volt. Talán a férfi visszajött Atlantic Cityből, és egész este kokainozott vele.

Ruth ledobta a takarót, összefogta sötétbarna haját. Egy trikó volt rajta, és selyem rövidnadrág. Felkapcsolta a lépcső világítását, és lement az alsó szintre.

Még mielőtt elérte a lépcső alját, megszólalt:

– A frászt hoztad rám…

A konyhában nem volt felkapcsolva a lámpa. A lépcsőről beszűrődő fényben látta a padlón heverő törött üveget. Benyúlt a falhoz, kitapogatta a kapcsolót, és felkattintotta.

A konyha padlóját üvegszilánkok borították. Körülnézett, és észrevette, hogy a hátsó ajtó egyik üvegtáblája be van törve. A kicsi, pont a kilincs fölött. A többi ép volt. Aztán az egyik tábla tükrében megpillantott valamit. Egy férfit. Magas volt, sötét ruhát viselt. Szeme jéghideg kék, orra hosszú és keskeny, állkapcsa szögletes.

Közvetlenül mögötte állt.

Egy kar fonódott a torkára, egy kéz pedig elfojtotta sikolyát. Valami volt abban a kézben. Valami puha. Rossz szagú. Vegyszeres.

Ruth lába megroggyant, a földre zuhant. A látása elmosódott, és meghallotta a férfi hangját. Mély volt, recsegő, torokból jövő, reszelős és nagyon-nagyon félelmetes.

– Helló, édesem… – mondta.

És Rutht elnyelte a sötétség.

3

Amanda

Amanda már majdnem három órája várta az ügyvédjét a Manhattani Büntetőbíróság első emeletén, a Centre utcán. Két hete tartóztatták le a vonaton, és valahogy sikerült óvadék ellenében kiszabadulnia, bár zaklatással és a bíróság megsértésével vádolták.

A tárgyalóterem előtti pad kemény tölgyfából volt, és a háta kezdett megfájdulni. Az emberek folyamatosan áramlottak be a tárgyalóterembe: néhányan egyedül, mások családtagokkal, néhányan kijöttek, mások pedig nem. Amanda sejtette, hogy akik nem jöttek ki a tárgyalóteremből a síró rokonokkal együtt, azok valószínűleg már úton voltak a Rikers Islandre vagy a mellette lévő Tombsba. Tudta, hogy mielőtt a nap véget ér, ő is könnyen találhatja köztük magát. A kirendelt védője, Gail Sweet a múlt héten megmondta neki telefonon. Minden tőle telhetőt meg fog tenni érte, de azért azt is tanácsolta: „Csomagoljon be egy fogkefét, csak a biztonság kedvéért.”

– Mrs. White? – szólalt meg egy hang.

A nő, aki fölé hajolt, ötvenes lehetett, vérvörös blúzt viselt világoskék kosztümje alatt. Dauerolt haja volt, a karja tele aktákkal, a táskájából pedig kilógtak a töltőkábelek, tollak és feltekercselt papírlapok.

Amanda bólintott.

– Gail Sweet vagyok – mutatkozott be az ügyvéd, és leült mellé.

Fél órát beszélgettek, aztán Gail elment, hogy beszéljen az ügyésszel. Amikor visszatért, egy alkuajánlatot hozott. Egy olyat, amit Amanda nem akart elfogadni. Kétségtelen, hogy a körülményekhez képest jó ajánlat volt, és nem volt más választása, mint elfogadni. Már csak az kellett, hogy a bíró is jóváhagyja.

A bíró egy hatvanas évei elején járó fehér férfi volt, sápadt, mintha finom por borította volna – mintha egy régi fiókban találták volna, és nem porolták volna le rendesen, mielőtt a bírói székbe ültették.

– Mrs. White, kérem, fáradjon előre – mondta a bíró.

Amanda közelebb lépett a pulpitushoz, Gail pedig vele tartott.

A bíró hangja mély volt, egyhangú és minden érzelemtől mentes. Megkérdezte, hogy a vádlott önszántából fogadta-e el az egyezséget, és hogy azért vallja-e magát bűnösnek, mert valóban az, és nem más okból. Amanda igennel felelt.

– A vádpont egy távoltartási végzés megszegéséből fakad, amely szerint ön a bíróság megsértését követi el, ha százötven méternél közelebb kerül Mr. Wallace Crone lakóhelyéhez vagy munkahelyéhez, illetve tizenöt méternél közelebb megy hozzá bármely nyilvános helyen, jogszerű indok nélkül. Ön ezt a végzést szeptember tizennegyedikén megszegte, és ezt elismeri. A kerületi ügyészség visszavonja az ön elleni testi sértés vádját az ön viszontfeljelentése nyomán, amely szerint Mr. Crone támadta meg magát a metrón. Mindkét testi sértéses panasz visszavonásra kerül. Egyetértek azzal, hogy egy év próbaidőre bocsássam magát. Köteles lesz jelentkezni a pártfogó felügyelőjénél, és részt kell vennie traumafeldolgozó terápián. Ne higgye, hogy a bíróság nem látja az ön szenvedését, Mrs. White. Negyvenegy éves, és ez nem a megfelelő kor a bűnözői pályafutás megkezdéséhez. Fel kell hagynia ezzel a Mr. Crone iránti megszállottsággal. A törvény szemében ő ártatlan az ön lánya meggyilkolásában. Remélem, hogy betartja ezeket a feltételeket, és jóváhagyom a vádalkut.

Ennyi volt. Amanda elhagyta az épületet, kezében a pártfogója elérhetőségeivel. Találkozót kellett kérnie a pártfogó felügyelőjétől, és részt kellett vennie a bíróság által elrendelt trauma-tanácsadáson. Nem számított rá, hogy aznap kisétálhat a bíróságról. Szánalom. Erről volt szó. Az ügyész és a bíró megsajnálták őt Jess miatt. Amanda élete egy szörnyű veszteség története volt.

Pedig nem mindig volt így. A története régen más volt – tele reménnyel és tervekkel. Akkoriban azt hitte, hogy ő, Luis és Jess együtt megírhatják a saját jövőjüket.

Jess imádta a történeteket.

– Mesélj nekem! – kérte minden este, amikor betakargatta.

A gyerekeknek megvan a saját esti rutinjuk. Jessé így festett: pizsama, esti mosdás, fogmosás, és utána jött az esti mese Luisszal. De az esti rutinjának legfontosabb része az volt, hogy megtalálja Csillámot. Ha Csillám nem volt vele az ágyban, amikor lefeküdt, kiabálni kezdett: „Hol van Csillám? Hol van Csillám?”, és már indult is a keresés a lakásban. Jessnek rengeteg játéka volt. A szobája tele volt plüssökkel, babákkal és egy kis játék házzal, ahol az egyre növekvő Sylvanian Families-figura-gyűjteményét tartotta. De Csillám volt a kedvence. Egy kis fehér, bolyhos unikornis, lila, csillogó szarvval a fején. Jess nevezte el így. Olcsónak nézett ki, és nem volt benne elég tömőanyag, így mindig kicsit lapos maradt. Egy nyári kiránduláson, Coney Islanden nyerte egy karmos játékgépből, amikor négyéves volt. Első próbálkozásra kiemelte. Luis áradozott, hogy milyen ügyes, de Jess csak legyintett.

– Nem én nyertem. Csillám csak haza akart jönni velem – magyarázta akkor.

Általában Amanda Luist hívta, hogy jöjjön, és olvassa el a mesét, amíg ő elmosogatott, vagy csatlakozott a Csillám-kereséshez, mert Jess egy szemhunyásnyit sem tudott aludni nélküle. De egy este Amanda ott maradt velük. Összegömbölyödött Jess kis szobájának padlóján. Jess, akinek szőke fürtjei a párnájára hullottak, szorosan magához ölelte Csillámot.

Amanda nézte, ahogy Luis leül az ágy szélére, és felvesz egy mesekönyvet. A borítón egy kislány volt látható, aki egy evezős csónakban ült a viharos tengeren.

– Ezt? Már megint? – kérdezte Luis.

Jess bólintott, Csillámra nézett, majd megmozdította a csuklóját, mire Csillám is bólintott.

– Hát jó – adta be a derekát Luis.

Amanda hallgatta, ahogy Luis mesélni kezdett egy kislányról, aki egy kis szigeten élt. Mindene megvolt, amire csak vágyhatott: gyümölcs, hal, zöldség, és a családja szeretettel vette körül. De a kislányt lenyűgözte a tenger. A szülei nem engedték, hogy a halászokkal menjen a csónakokkal. Azt mondták, túl veszélyes. Egyik éjjel, amikor a szülei aludtak, a kislány mégis kiment a csónakkal. Hamarosan a tenger felkavarodott, és a csónak megfordult. A holdfény nélkül a kislány nem látta, merre van a sziget.

– Nagyon megijedt – mondta Luis. – Sötét volt, és hideg, és azt kívánta, bárcsak ne szegült volna szembe a szüleivel, és ne ment volna ki a csónakkal a vízre.

Amandának eszébe jutott Jess szeme. Nagy volt, mélykék, és megcsillant benne az ágy melletti lámpa fénye, miközben itta Luis minden szavát.

– Aztán hirtelen fényt látott. Valaki tüzet gyújtott a parton. A kislány evezett, evezett, amíg csak bírt. Megküzdött a hullámokkal, amelyek hegyként tornyosultak fölé, és végül visszajutott a kis szigetére, ahol a parton, a tűz mellett álltak a szülei. A kislány soha többé nem ment ki a tengerre.

– Hűha! – mondta Amanda. – Ez egy elég ijesztő történet. Jól vagy, Jess?

– Jól – mondta Jess. – Csillám kicsit megijedt, de tudtam, hogy a kislánynak nem lesz baja.

– Jó éjszakát, Jess. Jó éjszakát, Csillám – mondta Amanda, és megpuszilta a lányát, majd Luis után ment a konyhába.

– Elég jó mesemondó vagy – mondta a férjének.

– A gyakorlat teszi – felelte Luis, miközben kihúzta a dugót egy olcsó vörösborból. – Ti ketten igazi művészek vagytok – tette hozzá, és a fejével a két száradó vászon felé intett az állványon. Az egyik Amanda új festménye volt, majdnem kész: egy impresszionista tájkép az East Riverről. A másikat Jess festette. Amanda imádott festeni – de még jobban szerette nézni, ahogy Jess fest. Már kis korától élvezte, ha belenyúlhatott az olajfestékbe a kis pufók ujjaival, és szétkenhette egy régi vásznon, miközben örömében kuncogott a ragyogó színek láttán.

– Még egy-két nap, és kész lesz ez a festmény. Csak be kell fejeznem néhány darabot, és elég anyagom lesz egy új kiállításhoz – mondta Amanda.

Igazán tehetséges volt, el is adott néhány képet az első kiállításán, egy kis galériában a Sohóban.

– Nekem mégis Jessé tetszik jobban – mosolygott Luis. – Figyelj, holnap elviszem Jesst a parkba. Lett volna egy találkozóm egy új ügyféllel, de az utolsó pillanatban lemondták. Legalább lesz időd dolgozni.

Az az este élesen élt Amanda emlékezetében, mert vidám volt, meleg, és tele volt szeretettel a férje és a lánya iránt. Csak azt nem tudta akkor, hogy az lesz az utolsó este.

Aznap reggel Luis csókkal ébresztette. Olyan csókkal, amilyet ezerszer kapott már. Luis mindig korán kelt, és minden reggel evett egy narancsot. Kivétel nélkül. Amanda érezte a citrusillatot a kezén, ami még édesebbé tette a férfi ajkát. Luis Mexikó vidéki részén nőtt fel. Gyerekként mindennap leszakított egy friss narancsot az iskolába menet. A szokás megmaradt, még azután is, hogy a szülei Juárezbe költöztek. Az apósáék nem kedvelték Amandát. Nem volt katolikus, és nem jöttek el az esküvőjükre sem. Luis azt tervezte, hogy nyáron, ha lecsendesedik a digitális toborzócége, elviszi Jesst Kaliforniába, hogy találkozzon a nagyszüleivel.

Luis tálcán hozta neki a reggelit: tojás, pirítós, kávé. Megcsókolta még egyszer, és azt mondta, elmennek Jess-szel a parkba, később jönnek vissza.

Az utolsó csók.

Három órával később, miközben Amanda festéktől maszatos kézzel dolgozott, Luis hívta telefonon. Magánkívül volt. Csak töredékek voltak kivehetők a beszédéből. Túlságosan zihált, nem tudott rendesen beszélni.

A tónál… Jess előreszaladt… fagylalt… láttam… egy sötét hajú férfival beszélgetett… megfogta Jess kezét… futottam… futottam… rendőrség…

A körözés gyorsan kiment, a New York-i rendőrség is villámgyorsan intézkedett. A két nyomozó, Andrew Farrow és Karen Hernandez fogta Amanda kezét, és próbálták lecsillapítani Luist, aki már az őrület határán volt. Farrow beszélt a legtöbbet. Magas, vékony férfi volt. Olyan, mint aki nem viseli az öltönyt, hanem benne kísért. De mély hangja és a tekintete elárulta, hogy tudja, min megy keresztül Amanda. Farrow már ült hasonló lakásokban, más szülőkkel, akik ugyanazon vagy még rosszabbon mentek keresztül, és ezt meg is mondta nekik. A kis lakást ellepték a rendőrök, de csupán a két nyomozónak volt köszönhető, hogy Amanda nem omlott össze. Farrow megígérte neki, hogy hazahozza Jesst. Luisnak is ezt mondta.

És hazahozta.

Három nappal később.

Egy kicsi, fehér koporsóban.

Jess hatéves volt, amikor meggyilkolták. Meztelenül találták meg a testét egy konténerben Queensben. Április huszonötödikén. Aznap Amanda élete megváltozott. Amikor közölték velük, hogy megtalálták a lányukat, Amanda nem tudott megszólalni. Csak sikoltott, míg Luis ott ült némán. Nem mondott semmit. Nem próbálta megvigasztalni. Nem ölelte át. Önmagát hibáztatta. Látta a lányát, aztán csak két másodpercre fordult el.

Luis egy héttel később végzett magával. Fogta Amanda altatóit, elment otthonról, és vett egy üveg vodkát. Bejelentkezett egy motelbe, és soha többé nem jött ki onnan.

Egy sírba temették őket. Amanda nem volt ott a temetésen – a Gracie téri kórházban kezelték, és nyugtatókat adtak neki. Amíg ő nyugtatók hatása alatt állt, Luis szülei iderepültek Juárezből, eltemették a fiukat és az unokájukat, aztán visszamentek Mexikóba.

Három héttel később Amandát kiengedték, és beutalták egy programba. Az elsőbe a sok közül, amit végül félbehagyott. Próbálkozott. Két gyásztanácsadóval, egy pszichológussal, egy pszichiáterrel. A gyógyszerek álmossá tették, a beszélgetések pedig csak rontottak a helyzeten. Amanda nem úgy gondolt a lánya és a férje elvesztésére, mint egy traumatikus változásra az életében – ez az élete végét jelentette.

A szülei már meghaltak, és nem volt más családtagja, így mások feladata volt megvigasztalni. Munkahelyi barátok, feltörekvő művésztársak, régi iskolatársak – mindannyian meglátogatták. Néhányan váltásban. De mindig ugyanúgy végződött. Leültek a kanapéjára, próbáltak beszélgetni, átölelték, amikor sírt, aztán elhallgattak.

Nem tudták, mit mondjanak. Kételkedtek minden szóban, és azon tűnődtek, hogy ezzel segítenek-e barátjuknak, vagy csak rontanak a helyzeten. Néhányan ételt hoztak: lasagnét, rakott ételeket, amiket elég lett volna csak megmelegíteni. De Amanda soha nem nyúlt hozzájuk. Később már a hívásaikat sem vette fel, az ő érdekükben. Mégis, az ételcsomagok jöttek tovább – barna táskák a Wholefoodstól, gyümölcskosarak. Amanda utálta a gyümölcskosarakat. Amint megérkeztek, azonnal kidobta belőle a narancsokat – az illatuk éles fájdalomként hasított belé.

Az egyetlen dolog, ami néha felvidította, azok a levelek voltak, amelyeket a gondozóotthon régóta ott élő lakói írtak – férfiak és nők, akikről Amanda gondoskodott, és akik látták, ahogy felküzdi magát vezetőnek. Azok a régi, pókhálószerű kézírással írt levelek pár pillanatra felvidították a szívét – de csak néhány pillanatra. A levelekkel nem volt gond, mert azokat egyedül olvashatta. A barátok aggódó telefonhívásait már nem bírta.

Mostanra egyedül Farrow hívásait fogadta – a nyomozás fejleményeiről.

Farrow és Hernandez találtak egy férfit a biztonsági kamera felvételein, aki a park mellett sétált, és egy kislány kezét fogta. Pár perccel azután, hogy Jess eltűnt. A felvételen a kislány néha megpróbált kiszabadulni a szorításából. A rendőrök szerint a kislány Jess volt. Ugyanaz a kék rövidnadrág, fehér tornacipő és unikornisos póló. Egy fekete SUV-ba szálltak be, lopott rendszámmal, de a rendőrség elveszítette a nyomukat, amikor az autó elhagyta Manhattant, és Brooklyn felé ment.

A férfi úgy nézett ki, mint valaki a nyilvántartásukból. Egy férfi, akinek volt múltja. A neve Wallace Crone, harmincéves. Bróker egy nagy Wall Street-i cégnél, akit huszonegy évesen letartóztattak, mert megerőszakolt egy tizenhárom éves lányt. Jól fizetett ügyvédje volt, a gazdag szülei állták, és megúszta egy bírsággal és próbaidővel, miután vádalkut kötöttek, amelyben a vádat kiskorú alkohollal való ellátására enyhítették. Huszonöt évesen ismét lebukott: gyermekpornográf képek voltak a birtokában. Újabb bírság, újabb próbaidő, de ezúttal fel kellett kerülnie a szexuális bűnözők nyilvántartásába. Egy másik világban ez azt jelentette volna, hogy elveszíti az állását – de a cég az apja tulajdonában állt.

Vannak emberek, akiknek sok pénze és nagy hatalma van, és soha nem fizetnek a bűneikért úgy, ahogy a hétköznapi emberek. Farrow elmondta Amandának, hogy Wallace Crone az ő emberük. Már korábban is letartóztatták és kihallgatták egy másik gyermek meggyilkolása ügyében – egy kilencéves lányról volt szó, akit évekkel ezelőtt öltek meg. Farrow volt a nyomozó abban az ügyben is, és elég sok anyagot gyűjtött Crone-ról. Gyakran járt el Amandához, hogy megnézze, hogy van, és ilyenkor mindig elmondta, mit gondol Crone-ról. Azt mondta, Crone az egyik legveszélyesebb szexuális ragadozó, akivel Farrow valaha találkozott.

– Akár hiszi, akár nem, azok a legveszélyesebbek, akiket fiatalon elkapnak, és aztán kiengednek. Crone-t már elkapták egyszer nemi erőszak miatt, és egyszer gyermekpornó miatt. Ez két figyelmeztetés volt. Tudta, hogy ha harmadszor is elkapják, már nem mentheti meg senki, bármennyi ügyvédet is fizet neki az apja. Úgyhogy gondoskodott róla, hogy ne maradjanak tanúk. Ezért nem találtuk meg Emilyt élve.

– Emily? Ő volt a kilencéves lány? – kérdezte Amanda.

Farrow bólintott.

– Emily Dryer. Az apja a Crone család barátja volt. Wallace Crone apjának, Henry Crone-nak volt egy villája a Park sugárúton, és a Dryer család néha ott időzött. A kislány, Emily imádott úszni a ház alatti medencében. Wallace Crone barátságos volt vele. Túlzottan is. Együtt úsztak, olvastak, bújócskáztak. Emily apja azt mondta, Wallace olyan volt neki, mint egy nagybácsi. Nem tudta, hogy Wallace szexuális bűnöző. Mi tudtuk. Amikor a lány eltűnt, azonnal gyanúsított lett, a múltja miatt.

Farrow kortyolt a kávéjából, előrehajolt Amanda kanapéján, és a padlót bámulta.

– Semmi sem kötötte a kislány eltűnéséhez azon kívül, hogy ismerték egymást.

– Azt mondta, megölték – mondta Amanda.

Farrow bólintott.

– Bevittük Crone-t, megszorongattuk, de nem vallott. Tudom, hogy ő ölte meg azt a lányt. Láttam a szemében. Azóta sem változott. Az ilyen szörnyetegek nem változnak, csak jobban ügyelnek, hogy ne kapják el őket. Többé nem hagyják életben az áldozataikat. Emily testét is egy konténerben találtuk meg.

Amanda káromkodott, felugrott, és járkálni kezdett a szobában.

– De Jess esete más, mint Emilyé, ugye? Ott van a biztonsági kamera felvétele. Most el tudják kapni.

– Igen, remélem, hogy elég lesz.

Ez volt az első alkalom, hogy volt valami kézzelfogható bizonyítékuk Crone ellen. Videófelvétel. Átkutatták a lakását, az irodáját, az aspeni nyaralóját. Nem találtak semmilyen igazságügyi bizonyítékot, ami Jesshez vagy a kamerán látott járműhöz kötné. Mégis annyira biztosak voltak benne, hogy ő szerepel a felvételen, hogy letartóztatták, és vádat emeltek ellene.

Harmincöt hosszú napig úgy tűnt, Jess és Luis számára igazságot szolgáltatnak. Az utolsó napon Crone ügyvédei előzetes indítvánnyal elérték, hogy ejtsék a vádat. Esküdtszék sem volt, csak egy bíró. A kerületi ügyészhelyettesnek szó szerint egy egész seregnyi Wall Street-i ügyvéddel kellett szembenéznie, akik azt állították, hogy a felvétel nem elég egyértelmű – és természetesen Crone az apja által biztosított alibire is támaszkodhatott. A meghallgatás után Farrow nem telefonált Amandának – hanem elment hozzá.

Leültek a lakásban, és mindketten sírtak Jess és Luis miatt. Ez volt az utolsó alkalom, hogy Amanda könnyeket hullajtott.

– Mit csinálunk most? – kérdezte végül Amanda.

– Semmit nem tehetünk, csak várjuk, amíg megpróbál elvinni egy másik gyereket – mondta Farrow.

– De nem tudja huszonnégy órában figyelni – ellenkezett a nő.

– Nem, nem tudom. Senki sem tudja. Abban viszont biztos vagyok, hogy újra meg fogja tenni. És ezúttal nem hagyjuk, hogy megússza – ígérte Farrow.

– Én figyelni fogom – válaszolta Amanda. – Nem engedem, hogy ez még egy gyerekkel megtörténjen.

– Amanda, szerintem ez nem jó ötlet – vettette fel Farrow.

De Amanda megnyugtatta, hogy nem fogja hagyni, hogy Crone meglássa. Távolról fogja szemmel tartani. Így aztán Amanda hónapokon át megfigyelte Wallace Crone-t. Anyagot gyűjtött róla. Fényképeket, újságcikkeket, feljegyzéseket a napirendjéről, a szemetéről, a társasági életéről, a munkájáról…

Miközben Amanda megszállottként gyűjtötte az információt, a rejtett megfigyeléshez semmi érzéke nem volt. Legalábbis eleinte. Crone többször is kiszúrta, és feljelentette a rendőrségen. Farrow el tudta simítani a dolgokat, amíg Crone távoltartási végzést nem kért, amelyet pillanatok alatt meg is kapott. Amandának nem volt pénze ügyvédre. Inkább megtanulta a leckét. Mindent elolvasott a megfigyelésről, órákon át nézett YouTube-videókat, és úgy tűnt, a nap nagy részében észrevétlenül fenn tudta tartani az őrködést. Oda-vissza ismerte Crone rutinját. Megtervezte a megfigyelést, jegyzetelt, jobb lett benne. Ahogy az életének minden nagy célját megtervezte. Tudta, mit akar, és felkészült arra, hogy sikerüljön.

Ismerte az útvonalát a munkába, tudta, hogy hol eszik, melyik edzőterembe jár, kivel találkozik, hogy szívesen tölti az időt fiatal call girlök társaságában. Ezzel kapcsolatban felhívta Farrow-t is. Mindent részletesen feljegyzett. Figyelte, ahogy egy lány, aki túl fiatal ahhoz, hogy egyedül legyen késő este, megérkezik Crone épületéhez, és a lobbyban várakozik. A férfi néha elment velük egy közeli olasz étterembe vagy bárba, aztán visszamentek hozzá. A legtöbbször csak felhívta őket a lakásába. Ha nem vitte volna őket néha valahová, Amanda nem is tudta volna, hogy az ő lakására mennek. Nem volt módja belátni az ablakán. Az is lehet, hogy az egyik lány felment oda, és soha többé nem jött le.

Nem tért vissza a munkájához. Eleinte az otthon vezetői együttérzőek voltak, aztán ahogy múltak a hónapok, elfogyott a türelmük. Amandát elbocsátották egy kis végkielégítéssel. A számlák és a hátralékos bérleti díj borítékokban gyűltek, amelyeket bontatlanul a konyhafiókokba gyömöszölt. Csak egy dolog érdekelte. Megmenteni egy másik családot attól, amin ő átment, és igazságot szolgáltatni a kislányának.

Aztán egy augusztusi éjszakán, amikor a Volvójában ült Crone épületével szemben, és figyelte, ahogy a férfi karon fogva távozik egy sötét hajú, ázsiai lánnyal, kopogtak Amanda kocsijának ablakán.

Farrow volt az. Beszállt az anyósülésre. Beletelt egy kis időbe. Lassan hajolt előre, derékból: előbb az egyik lábát tette be, aztán még lejjebb ereszkedett, majd a másikat is. Amikor a második lába is bekerült, összeszorította a fogát, és halk nyögés szakadt fel belőle.

– Hogy van a háta? – kérdezte Amanda.

– Maga szerint? De a hátam most nem számít – az imént hívott egy haverom az őrsről. Azt mondta, bejelentés érkezett, hogy megsérti a távoltartási végzését. Az ottani őrmester rendes ember, felhívott. Haza kell mennie, Amanda. Sajnálom. Úgy érzem, én indítottam el ezen az egész úton, és ez nem volt helyes tőlem. Hibát követtem el. Ne dobja el az életét e miatt a söpredék miatt.

Amanda rágyújtott, résnyire leengedte az ablakot, és azt válaszolta:

– Az életemnek már úgyis vége. Nem érdekel, ha börtönbe küldenek. Majd kiengednek, és azonnal visszajövök ide.

– Nem akartam, hogy tőlem tudja meg, de ezen a héten döglött üggyé nyilvánították Jess esetét – informálta Farrow.

– Döglött üggyé nyilvánították? Az azt jelenti, hogy lezárták?

– Nagyjából. Nincsenek alternatív gyanúsítottak, és nincs új bizonyíték Crone ellen. Az ügyvédei nyomást gyakoroltak a rendőrfőnökre, ő a kapitányomra, aki azt mondta, hogy temessem el az ügyet. Amanda, Crone nem fog megbűnhődni ezért a bűntettéért. És túl okos ahhoz, hogy kockáztasson, amikor ennyi figyelem irányul rá. Az egyetlen, amit tehetünk, hogy elengedjük az ügyet.

– Elengedjük? Dehát megölte a lányomat!

– És talán másokat is, de egyikért sem fog ülni egy napot sem. Ezzel meg kell békélnie.

– Tudja, hogy a lány, akivel ma este van, valószínűleg kiskorú, és escortként dolgozik?

– Tudjuk, és a zsaruk is tudják. A háttérben egy nagyobb művelet zajlik. Több száz fiatal lányt akarnak megmenteni, és az egész hálózatot szétverni. Nem fogják kockára tenni, hogy Crone-t kéjelgéssel vádolják, hogy aztán egy elnéző bíró csak rácsapjon a kezére, még ha ez már a harmadik tárgyalása is. Menjen haza.

Amanda aznap éjjel beleegyezett, hogy elmegy, és nem jön vissza. Abba is beleegyezett, hogy egy kis időre elutazik a városból, hogy pihenjen. Hogy kitisztítsa a fejét. Ekkor vett egy fegyvert a dark weben, és felhajtott az állam északi részébe, az erdőbe, hogy megtanulja, hogyan kell használni.

Ha a törvény nem fogja Crone-t felelősségre vonni, Amandának csak egy választása maradt. Minden egyértelmű volt a fejében. Meg fogja ölni a férfit. Vagy saját magát. Jobb, ha a férfi hal meg előbb. A metróbeli lövöldözés volt a legjobb terve. És kudarcot vallott.

Most, a Centre utca járdáján állva, a legutóbbi bírósági meghallgatásáról frissen kilépve Amanda lehajtotta a fejét. Rájött, hogy nem győzheti le a rendszert. Nem tud elég közel kerülni ahhoz, hogy megölje azt a férfit, aki elvette tőle a gyermekét.

Órákig sétált a hidegben, érezte, ahogy a szél csípi az arcát. Hagyta, hogy nagyjából hazafelé sodródjon. A házával szemben lévő 7-Elevenben vett egy üveg vodkát, aztán a mellette lévő patikában kiváltotta az altatóreceptjét. A nap lement, a délután estébe fordult. Hamarosan véget ér a nap.

Amanda csak azt akarta, hogy megszűnjön a fájdalom.

Kiürítette a postaládáját a ház előterében, inkább megszokásból, mint bármi más okból. A hóna alá gyűrte a küldeményeket, és felment az üres lakásába. Letette a leveleket az asztalra, megtöltött egy poharat – fele vodka, fele Pepsi –, és a pultra borította az egész üveg altatót. Bevett kettőt, és leöblítette. Ha az összeset be akarja szedni, kettőnél többet kell egyszerre lenyelnie. Különben a torka összeszorul. Amanda sosem volt jó a gyógyszerek lenyelésében. Ha meglenne még a fegyver, nem lenne ez a gond.

Komótosan rápillantott a levelekre. A kupac tetején egy boríték hevert, rajta egy ügyvédi iroda pecsétjével. Ha a főbérlője ki akarta volna lakoltatni, nem kellene bíróságra citálnia. Ha le tudná gyűrni a tablettákat, holnap hullazsákban vinnék ki a lakásból.

Feltépte a borítékot, és elolvasta a levelet.

Nem a főbérlőtől jött.

A levél kicsúszott az ujjai közül, bukdácsolva lebegve a lába elé esett. Rátaposott egyszer, visszament a pulthoz, és elkezdte a tenyerébe söpörni a tablettákat, hogy visszaöntse őket az üvegbe.

Fogta az italát, leült a laptophoz. Először egy e-mailt látott meg, ami arról értesítette, hogy új cikk jelent meg Crone-ról. Amanda értesítést állított be a nevére, hogy naprakész legyen a rendőrségi nyomozásokban. Rákattintott a linkre: sajtóhír a mai ügyéről, részletezve, hogy Amanda bűnösnek vallotta magát. Megrázta a fejét, majd belépett a bankszámlájába.

Négyszáztizenkét dollár.

Mindössze ennyije maradt. Luisnak nem volt életbiztosítása.

Amandának már semmije nem volt. Se család. Se igazság. Se munka. Csak egy kis időre volt szüksége még.

Két dolog tartotta életben.

Nem akarta, hogy egy másik anya is átmenjen azon, amin ő megy keresztül. Egy családot sem szabad többé így szétszakítania ennek a gonosztevőnek. A másik dolog, ami még tartotta benne a lelket, a gyűlölet volt. Ez újult erőre kapott a Wallace Crone ügyvédeitől érkezett levél hatására.

A férfi beperelte Amandát zaklatásért. Az ügyvédei ötszázezer dollár kártérítést követeltek. Beperelte őt. A károkért és az érzelmi traumáért, amit Amanda okozott neki. A szíve vadul kalapált. Sírni akart, de nem tudott. Elvesztette a sírás képességét. Minden belé szorult. A könnyek helyett felnevetett, éles, ugató hangon. Ha nem lenne ennyire beteges, még vicces is lehetne a helyzet.

De nem volt vicces. Amanda nem akarta hagyni, hogy a férfi még többet vegyen el tőle.

Felállt, és bement Jess szobájába. Pontosan úgy volt minden, mint azon az utolsó estén, amikor Luis felolvasott nekik. Amanda felemelte Csillámot, és lefeküdt az ágyra.

Amikor Luis szülei eltemették Jesst és Luist, nem tudták, hogy Csillámot Jess koporsójába kellett volna tenniük, és miután ezt megtudta, Amanda napokig annyira beteg volt a gyásztól, hogy szinte folyamatosan hányt. Folyton arra gondolt, hogy a meggyilkolt gyermeke még halálában sem lel nyugalmat a játéka nélkül.

Hol van Csillám?

Hol van Csillám?

Most magához szorította Csillámot. Volt rajta egy illat, ami Jessre emlékeztette. A boldogabb időkre emlékeztette, de még a legszebb emlékei is fájdalmasak voltak már a veszteség miatt. És ezt nem bírta tovább.

Kell lennie valamilyen lehetőségnek, hogy megölje Wallace Crone-t.

És meg is fogja találni.

{1} Rakovszky Zsuzsa fordítása.

{2} Gy. Horváth László fordítása.