ELSŐ FEJEZET

Alkalom szüli a váratlan és tragikus halált. A harmatosan fiatal, mindössze tizennyolc éves Eliza Lane besétált a rendezői balról. A közönség azonnal dörgő tapsviharban tört ki.

Az elveszített barát, a színházi család egyik tagja után hullatott könnyekkel, amiről az emlékirataiban is írt, még várhatott. A műsornak mennie kell és ment is tovább, ő pedig a Háttérben premierjében és az azt követő előadásokon nyújtott játékát Leah Rose emlékének ajánlotta.

Annak a Leah Rose-nak, aki ugyancsak harmatosan fiatalon, mindössze tizennyolc évesen a vodka és a gyógyszerek halálos kombinációjának vált áldozatává mindössze néhány órával azelőtt, hogy színpadra lépett volna a Broadwayn.

Ezért Eliza – Angie, Ms. Rose beugrója – lépett ki a reflektorfénybe Marcie Bright szerepében, Cabot és Lowe Háttérben című darabjában 2036. szeptember 22-én. A függöny nyolc órakor gördült fel.

Ezt követően a tehetség, a fegyelem, a kemény munka és az elszántság, valamint az, hogy ösztönösen sikerült mindig megszereznie a megfelelő szerepet, huszonöt éven keresztül a reflektorfényben is tartotta Elizát.

Akadtak hullámhegyek és hullámvölgyek. A próbák során elszenvedett bokatörés, ami egy jól fizető filmszerepbe, egy musicalszerepbe került – ráadásul, aki végül eljátszotta, Golden Globe-ot kapott érte. A húszas éveiben darabokra tört szerelmi kapcsolata és a média azt követő gúnyolódása. A szülei életét követelő autóbaleset. A válása a harmincas éveiben, amiért drágán megfizetett – érzelmileg és anyagilag egyaránt.

Csakhogy Eliza hitt abban, hogy minden mélységgel szembe kell nézni, és dolgozni azért, hogy a csúcsra jusson. Büszkesége és a művészet szeretete megkövetelte, hogy minden alkalommal a lehető legtöbbet nyújtsa, amikor színpadra vagy a kamera elé áll.

Ugyanezt várta el mindazoktól, aki vele együtt játszottak, ezért bizonyos körökben kibírhatatlan szipirtyónak tartották. Egy idő után beletörődött, sőt büszke volt rá.

Számtalan ismeretséget kötött, noha keveseket tartott igaz barátnak. Riválisai is szép számmal akadtak, és úgy vélte, egy részük talán az ellenségévé vált.

A színház már csak ilyen.

Ennek ellenére meg sem fordult a fejében, hogy bárki, aki ismeri, meg akarja gyilkolni – jobban mondva azt hiszi róla, hogy ismeri.

Huszonöt évvel a fellépés után, ami sztárt csinált belőle, megnyitotta ragyogó, grandiózus New York-i otthona ajtaját egy forgatócsoport, a barátai és az ellenségei, valamint a kiválasztott média és kritikusok előtt. Férjével, akivel kilenc éve házasodtak össze, nyilvános fogadást tartott abból az alkalomból, hogy a Háttérben újra műsorra kerül és már a próbák is megkezdődtek.

A felélesztett darabban Lily Bright, a sztár, Marcie anyja – a hajthatatlan színpadi anya – szerepét játssza. Talán Marcie a gyökereinek köszönhette a karrierjét, de Lily szerepét Eliza a gyökerekből sarjadó csodás virágnak látta.

Megnevetteti a közönséget, ahogy a díszletben hangosan gondolkodik, könnyekre fakasztja őket a hangjával, ahogy előadja a szívfacsaró „Lily panasza” című dalt. Véresre táncolja majd a lábát és a belét is kidolgozza, hogy úgy mutassa be Lily Brightot, mint előtte senki.

Ami, Istenem, meg fogja hozni az ötödik Tonyt.

Ezért ez az este az ünneplésé, amihez illően ki is öltözött. Azt a vörös Leonardo-féle kosztümöt vette fel, amely remekül kiemelte táncos lábait. Szépen rásimult hibátlanra formált alakjára, tökéletes szeretőként követte teste íveit, a vékony pántok pedig kiemelték erős vállát és izmos karját.

A ruhához választott nyakláncon tízkarátos, szögletesre csiszolt, tündöklő gyémántokkal díszített burmai zafírmedál függött. A férjétől kapta a negyvenedik születésnapjára, hogy ennyivel is könnyebb legyen a következő évtized kezdete.

Mézszínű haját bluntra vágva hordta, így vezették tincsei a tekintetet az állkapcsától egészen jégkék szeméig.

Amikor a férje belépett a hálószobába és ránézett, ingatni kezdte a fejét.

– Azt hiszem, ebben a pillanatban állt meg a szívem. Mitől vagy napról napra egyre szebb, Eliza?

Eliza megfordult és szemügyre vette a hátát és a fenekét a tükörben, majd kacéran pillantott a férjére a válla felett.

– Igyekszem lépést tartani veled.

Mert ő az igazi szépség, gondolta, miközben a férfi odasétált hozzá, ujjával megemelte az állát úgy, ahogy arra csak ő volt képes, és finoman megcsókolta. Brant Fitzhugh, a színpad és a képernyő aranyistene. Tengerzöld szemétől még így, egy évtized múltán is hatalmasat dobbant a szíve.

A testfelépítése is az istenekre emlékeztette, és a szerepeiben erről lett híres. A kardforgató lázadó, aki ugyanolyan mesterien bánik a lovakkal, mint az asszonyokkal, a csupasz öklű bajkeverő, aki mindig kész a verekedésre, mert csak. A férfi, aki hegyeken vág keresztül, átússza a tengereket és ugyanolyan szenvedéllyel menti meg a világot, mint ahogy a nőket csábítja el.

– Nem öltöztél fel a fogadáshoz.

– Még maradt több mint egy óránk, és gyorsan fel tudok öltözni – csókolta meg ismét szórakozottan a feleségét Brant, mielőtt a gardróbjához sétált és eltűnt az ajtó mögött. – Ráadásul ismerem a nőt, akit elvettem. Lemégy, és ellenőrzöd, minden tökéletes-e, pedig nem is lehetne másképp. Ez az Eliza Lane-módszer.

– A Lane–Fitzhugh-módszer – követte Eliza a férjét, és hátulról átkarolta. – Ettől lesz minden tökéletes. A cateringes cégnek két új alkalmazottja is megjelenik a fogadáson, szóval…

– Akik nem jönnének ide, ha nem tudnák ellátni a feladatukat. Nagyra becsülnek téged, Eliza.

– Tudom, tudom, de akkor is – nevetett fel az asszony, és még szorosabban ölelte a férjét. – Nem tehetek róla.

– Mintha nem tudnám. Azt is tudom, mennyire ideges vagy a fogadások előtt… sohasem értettem, de tisztában vagyok vele. Éppen ezért időben lent leszek, hogy koccintsunk egy „sok szerencsét” pohárkával, mielőtt az első vendégek megérkeznek.

– Akik nem lesznek mások, mint…

– Marjorie és Pilar – ejtették ki egyszerre, majd hangos nevetésben törtek ki.

Eliza a férje vállához szorította az arcát.

– Mihez kezdek fél évig nélküled!

– Nem tart fél évig. Néhány hetente hazarepülök.

– Tudom, hogy megpróbálod.

– Nem csak próbálkozom vele, és kerül, amibe kerül, elmegyek a premierre.

– Jobb lenne, ha…

– Nem lenne jobb, ki nem hagynám. Ez hozzátartozik az életemhez, Eliza. Ezt abban a pillanatban tudtam, hogy elolvastam a szövegkönyvet.

– Lehet, hogy neked írták, viszont… Mi a fenének kell neked a világ túlsó felén forgatni? Jó, tudom a választ – legyintett, miközben hátralépett. – Szükség van arra a tájra, az időjárásra, a realizmusra.

– Ez mind éppen olyan fontos, mint bármelyik karakter, hiszen ezek is szerepet játszanak – csókolta meg újra a feleségét Brant. – Komolyan úgy tekintek rá, mint a produkciós cég első, globális kasszasikerére.

Eliza visszavarázsolta a mosolyt az arcára.

– Bárcsak veled tarthatnék. Az a baj, hogy szörnyen rossz az időzítés. Nekem itt kell maradnom, neked pedig el kell utaznod… több ezer mérföldre. Mi a fenének kötöttünk ki ebben a szakmában, Brant?

– Mondjuk, mert mindketten szörnyen tehetségesek és magamutogatók vagyunk?

Eliza oldalt billentette a fejét, majd bólintott.

– Ez lehet az oka. Akárhogy is legyen, szeretlek… ez jusson eszedbe, amikor a női főszereplő megpróbál kikezdeni veled. Tudom, hogy remek választás a szerepre, de…

– Natalie ragyog, mint a Nap, de a feleségem mellett annyit sem jelent, mint egy pislákoló gyertya lángja.

– Natalie tíz évvel fiatalabb a feleségednél – forgatta Eliza a szemét. – Oké, tizennéggyel. Azt is tudom, miért erőltetted, hogy övé legyen ez a szerep. Átkozottul jó színésznő. Abban is igazad van, hogy csak idegesítem magam. Inkább lemegyek, és a többieket is őrületbe kergetem. Közben megtudakolom, tetszik-e Dolbynak a ruhám.

– Nem épp az előbb dicsértem meg?

– Dehogynem, csakhogy elfogult vagy. Te is gyere gyorsan utánam, szerelmem, hogy megihassuk azt a „sok szerencsét” italt.

• • •

Természetesen minden tökéletes volt, az ételt, az italokat, a zenét és a virágokat gondosan megválogatták. Eliza nyitva tartotta a teraszajtót, hogy a vendégek kedvükre járjanak a szobák és a szabad levegő között, mindehhez pedig New York szolgált csillogó háttérként.

A nappali a fehér zongorával és a gyertyákkal telepakolt kandallóval hívogatta a beszélgetni, énekelni vagy táncolni vágyókat. A szigorú feketébe öltözött pincérek folyamatosan hordták az ételt és az italt azoknak, akik annyi időre sem akarták elhagyni a helyiséget, hogy elsétáljanak a bárig vagy a büféig.

Hangok – énekszó, nevetés, pletyka – szálltak a levegőben, lebegtek át a földszinti szobákon és kígyóztak fel a lépcsőn az emeletre.

– Újra megcsináltad – emelte poharát Elizára egyik régi barátja, Sylvie Bowen. – Ez aztán a minősített banzáj.

– Pontosan így terveztem. Miután a próbák elkezdődnek, már nem lesz időm vagy energiám fogadást tartani. Pedig szeretem a jó összejöveteleket. Ráadásul most, hogy Brant elutazik…

– Világos, hogy hiányolni fogod, de isten a megmondhatója, mindketten szörnyen elfoglaltak lesztek. Ráadásul, ha társaságra vágynál, csak fel kell hívnod a nemrég szinglivé vált haverod.

– Nagyon sajnálom, ami veled és Mikhaillal történt.

– Sohasem kedvelted.

– Sohasem tudtam megemészteni, hogy nem elég jó hozzád, amit végül fényesen be is bizonyított.

– Ugye? Az a hűtlen orosz gazember. Miatta lett belőlem negyvenhét éves szingli, három válással a hátam mögött. Mondjuk, született két nagyszerű gyermekem, és ez azért nem semmi. Jézusom, Eliza, nagymama vagyok! Egy kicseszett nagymama. Aki imádja azt a kis csajszit, de miért nem tudtam én is találni egy olyan pasit, mint Brant?

– Mert én csaptam le rá elsőnek – pillantott gesztenyebarna hajú, csillogó, zöld szemű, szoborszerű barátnőjére Eliza. – Csodás szingli nő vagy, tehetséges színész, valamint kivételes anya… és barát. Ha te vágysz társaságra, akad néhány csodás szingli pasi ezen a banzájon.

Sylvie határozottan megrázta a fejét.

– Ebbe a gödörbe egy darabig nem lépek bele, ha ugyan belelépek még egyáltalán. Ráadásul azoknak a csodás szingli pasiknak jó része ugyancsak csodás szingli pasikkal szemez. Vagy egyszerűen csak túl fiatal.

– Olyan nincs, hogy egy férfi túl fiatal – mosolygott Eliza, miközben Brant, kezében pezsgőspohárral odalépett melléjük. Időnként talán kellemetlenül érintette, hogy a férje négy évvel fiatalabb, bár ezt nem említette Sylvie-nek.

– A kedvenc hölgyemnek üres a keze – nyújtott Eliza felé egy pohár pezsgőt Brant. – A második kedvenc hölgyem nem kér egy tele poharat?

– Köszönöm, nem. Téged nem klónoztak véletlenül Icove-ék? – gondolkodott hangosan Sylvie.

– Az őrült tudósok – intett Eliza a poharával. – Hallottam, hogy elkezdték készíteni a folytatást. Meg kellett volna hívnom az írót… Nadine Furstöt. Meg Roarke-ot. Találkoztunk néhányszor, mielőtt elvette azt a nyomozót.

– Na, ő valóban remek férfi, azonban sajnos – sóhajtott Sylvie, és kortyolt az italából – már elkelt.

– Te is tudod, egy rakás embernek semmit sem jelent, hogy valaki már elkelt – bánta meg azonnal a szavait Eliza, és a barátnője füléhez hajolt. – Sajnálom. Sajnálom.

– Jól vagyok. Már teljesen jól vagyok. Vegyülnöm kellene kicsit. Te meg énekelhetnél nekünk valamit.

– Igaz. Fogd meg a poharam, Brant, és vegyülj egy kicsit Sylvie-vel. Én elcsípem a színpadi lányom és berángatom egy duettre. Ez kell a közönségnek… és a médiának, hogy holnap legyen miről beszélni.

Azzal átnyújtotta a férjének a poharát és megszorította Sylvie kezét.

Brant valóban beszélgetni kezdett Sylvie-vel, habár azonnal elhallgattak, amint Eliza a zongorához húzta a fiatal Samantha Keene-t.

A lány kipirult – a megilletődöttségtől és az örömtől egyszerre –, Brantnek pedig melengette a szívét, hogy Eliza ennyire magától értetődően veszi a szárnyai alá az ifjú tehetséget. A dal első hangjai közepette köszöntőre emelte a poharát.

A két hang, a két erős Broadway-hang egybeolvadt, és világos hangsúlyt kapott a szövegből áradó önbizalom, valamint irónia. Miközben Brant ivott egy kortyot, az járt a fejében, hogy Elizának sikerült színpadra állítania egy újabb, zajos sikert. A lány pedig? A premier után már az ő élete sem lesz ugyanaz, mint előtte volt.

A torka és a gyomra összeszorult, amit először a hirtelen rátörő szentimentalizmusnak tulajdonított. Csakhogy az érzés gyorsan fájdalommá nőtte ki magát. Hátratántorodott egy lépést. Majd még egyet.

Miközben két, összeolvadt hang szárnyalt a szobában, a levegőben, az emeletre vezető lépcső mentén, egy pohár zuhant a padlóra.

Amit a férfi is követett.

• • •

Szép estéje volt. Szép és nyugodt estéje, amit úgy tölthetett otthon, hogy nem hajszolta a munka és a kötelesség, az időjárás is megengedte, hogy a férjével közösen elfogyasztott steakvacsora után egy pohár borral a kezükben kiüljenek a kerti tavacska mellé.

Most viszont Eve Dallas ott állt az Upper West Side-i tetőtéri luxuslakásban, és egy holttestet nézett. Annak ellenére igyekezett alaposan megvizsgálni, hogy a drága koktélruhába öltözött vendégsereg, a mentősök és az összeomlott özvegy a helyszínnel együtt alaposan megbolygatta. Ez utóbbit – aki kétségtelenül a híres színésznő – úgy kellett elrángatni a férje mellől, és még az első járőr érkezése előtt belediktáltak egy enyhe nyugtatót.

Pillanatnyilag a vendégek – mármint azok, akiknek nem sikerült eltűnniük, mielőtt az egyenruhások biztosították a helyszínt – a cateringesekkel, a személyzet tagjaival és Krisztus tudja, még kikkel együtt, a tágas lakás másik felében várakoztak.

Miközben Eve kinyitotta a helyszínelő készletét, hogy befújja a kezét folyékony kesztyűvel, odafordult az egyik egyenruháshoz.

– Ismertesse a történteket, Rickie járőr.

– Értettem, hadnagy. A hívás huszonkét óra negyvenhárom perckor érkezett a kilenc tizenegyre. A társammal vettük a riasztást és huszonkettő ötvenegyre értünk ide. A mentő már itt volt, ugyanis őket korábban értesítették. Az áldozat, a jelen címen lakó Brant Fitzhugh a helyszínen életét vesztette. Mielőtt kiértünk, az egyik vendég, név szerint doktor James Cyril hívta a mentőket, és nyugtatót adott az áldozat feleségének, Eliza Lane-nek, majd egy másik vendég, Sylvie Bowen segítségével az emeleti hálószobájába kísérte. A társam ott őrködik az ajtaja előtt, és figyelembe véve a szemtanúk magas számát, hívtunk egy további járőrpárt erősítésnek, hogy felügyeljenek a vendégekre és a személyzetre – hallgatott el Rickie, és megköszörülte a torkát. – A jelenlévőket kétszáz körülire becsülöm, hadnagy. A helyszínen tartózkodó orvos és a mentősök is mérgezésre gyanakodnak. Riasztottam a központot.

Eve bólintott, lepillantott a holttestre és figyelmesen megnézte a tág pupillákat, a vörös foltokat az arcán és a kék elszíneződést a körmein.

Nem véletlenül klasszikus, gondolta.

– Apró üvegszilánkokat is látok a padlón.

– Igen, hadnagy. Az áldozat egy pohár pezsgőt tartott a kezében, és amikor összeesett, a pohár eltörött. Dolby Kessler, Ms. Lane személyi asszisztense azt mondta, attól tartott, valaki megvágja magát, ezért felszedte a nagyobb darabokat. Állítása szerint akkor még azt hitte, hogy Fitzhugh infarktust vagy agyvérzést kapott.

– Jézusom. Szükségünk van azokra az üvegdarabokra, járőr.

– Tudom, hadnagy. Miután megérkezett az erősítés, azonnal kiszedtem a konyhai hulladékmegsemmisítőből, és bezacskóztam. Azt a törlőruhát is bezacskóztam, amivel a kiömlött pezsgőt feltörölték.

– Nagyszerű. Keressen egy nyugodt helyet és kezdje összeírni a vendégek nevét, címét, és vegye fel a vallomásukat. Válassza szét a cateringeseket, a személyzetet és az asszisztenseket.

– Riporterek is akadnak a vendégek között, hadnagy.

– Basszus. Őket is válassza külön a többiektől. A társam már elindult, Rickie. Gondoskodjon róla, hogy fennakadás nélkül beengedjék. Én addig foglalkozom az áldozattal.

Mielőtt megfordította a holttestet, Eve alaposan szemügyre vette a környezetet. Modern, kék és halványzöld bútorok, üvegasztalok, festett szekrénykék és egy óriási fehér zongora. Mindenütt virágok, a mennyezeten pedig három gyémántfényű csillár.

Fehér márványból rakott kandalló, a párkányán többtucatnyi fehér, még mindig pislákoló gyertya. Fölötte feltehetőleg a karcsú, szőke özvegyet ábrázoló festmény, ahogy hullámzó kék ruhájában, ragyogó arccal éppen a magasba emeli a kezét.

Üvegfal, közepén az első lakásénál kétszer nagyobb teraszra nyíló ajtóval. Még több virág, asztalok és székek, egy elegáns mobil bárpult, a háttérben pedig New York csillogó fényei.

A nappaliból nyitott ajtó vezetett az ebédlőbe, melynek kék abrosszal letakart hosszú asztalán elegáns ételek sorakoztak. Újabb bárpult, székek és egy apró dívány.

Eve az előszobán keresztül lépett be a lakásba – tükrös falak, illatos pálmák, hatalmas gardrób, magánfelvonó – ez utóbbit a fogadás miatt kikapcsolták.

Elegáns ívben hajló lépcsősor vezetett az emeletre.

A holttest nagyjából hatlábnyira hevert a zongorától. Nyaknál kigombolt kék inget és divatos fekete öltönyt viselt. Bal csuklóját drága, platinából készült óra díszítette.

A feleségénél néhány árnyalattal világosabb szőke frizurája hétköznapi, borzas hatást keltett. Jóvágású arcán néhány felszínes horzsolás látszott.

Már Eve is felismerte, és jobban belegondolva legalább egy videót fel tudott idézni, amiben a férfi játszotta a főszerepet. Olyat, amit Roarke csak „Kard és varázslat” videónak nevezett. Mindig neki jutott a… hontalan, kardforgató, villámszóró varázsló szerepe.

Már a látványos csatajelenetek is az eszébe jutottak.

A magas, hosszú lábú, rövid barna hajú, éles, aranybarna szemű Eve közelebb húzta a helyszínelő készletét, és az áldozat mellé guggolt.

A hivatalos eljárás rendjét követve elővett egy leolvasót és rászorította a holttest hüvelykujját.

– Az áldozat a helyszínen lakó Brant Robert Fitzhugh. Ezenkívül rendelkezik még lakással a kaliforniai Malibuban, East Hamptonban és Arubán. Harminckilenc éves, fehér bőrű férfi. 2048-ban feleségül vette Carmandy Proustot. Gyermekük nem született. 2049-ben elváltak. Ez gyors volt – dünnyögte maga elé Eve. – 2052-ben feleségül vette Eliza Lane-t. Tőle sem született gyermeke.

Annak ellenére, hogy tudta, később alaposabban is utánanéz, miközben elővette a műszereit, átfutotta Fitzhugh személyi anyagát. A halál beálltának időpontja huszonkét óra negyven perc. Vagyis elment, még mielőtt ideértek a mentők, mielőtt riasztották a kilenc tizenegyet.

– Az áldozat körmén kékes elszíneződés látható. Az arcán vörös foltok. A pupillája kitágult, és a test közelében enyhe mandulaillat érezhető. Minden ciánmérgezésre utal. A boncolás majd megerősíti. A bal halántékán és az arccsontján zúzódás és horzsolás látszik, feltehetően akkor szerezte, amikor a földre zuhant. A boncolás ezt is meg fogja erősíteni – ült le a sarkára Eve. – Egy hatalmas, flancos buli kellős közepén. Honnan szerezted azt a pezsgőt, Brant? Honnan szerezted, és ki akart holtan látni téged?

Átkutatta a holttest zsebeit és kivette a marok’linkjét. Ekkor hallotta meg Peabody ismerős lépteit. Meg sem lepődött, amikor a kopogáshoz McNab, az elektronikus nyomozó és egyben Peabody élettársa tánclépései csatlakoztak.

– Jelszóval védett – emelte fel a ’linket Eve anélkül, hogy felnézett volna. – Fújd be magad és oldd fel.

– Máris – közölte vidáman McNab.

– A francba, jesszus! – guggolt Eve mellé Peabody, aki ezúttal vörös sávokat festett begöndörített, fekete hajába. – Ez Brant Fitzhugh. McNab, ez Brant Fitzhugh.

– Aha, tényleg. Óriási veszteség.

– Imádjuk a videóit. Öregem, annyira nagyszerűen néz ki bennük. Most pedig halott. A francba, mandulaillatot érzek. Cián. Ki adott ciánt Brant Fitzhugh-nak?

– Tudod, én is pontosan ezen agyaltam. Fura, de a mi dolgunk lesz kideríteni. Nagy bulit tartottak – folytatta Eve, miközben a társára nézett, és a fodros, mélyen kivágott ruhára, amit alig tartottak meg rajta a keskeny vállpántok. – A jelek szerint te is valami buliból jöttél.

– Randiestet tartottunk és elmentünk salsázni. Egyre kevésbé vagyunk bénák benne.

– Ez csak a szokásos ötjegyű biztonsági kód, Dallas – nyújtotta Eve felé a csillogó vörös nadrágot és gallér nélküli pöttyös inget viselő McNab az imént átvett ’linket.

– Fusd át a tartalmát, ha már úgyis itt vagy, utána zacskózd be. Nagy buli – ismételte meg –, ami annyit tesz, hogy egyedül a vendégek száma megközelíti a kétszázat, nem beszélve a cateringesekről és a személyzetről. Az özvegy az emeleti hálószobában van egy orvossal és a barátnőjével.

– Az özvegy pedig nem más, mint Eliza Lane. Ugye, ismered? Eliza Lane – ismételte meg Peabody. – Legendás.

– Valóban legenda lesz belőle, ha kiderül, hogy ciánt csempészett a férje pezsgőjébe.

– Talán nem ő tette. Tudom, hogy mindig a házastárs a legfőbb gyanúsított – folytatta Peabody –, de az ő szerelmük és házasságuk? Úgyszintén legendás – vizsgálta homlokráncolva a holttestet, miközben Eve az áldozat következő zsebének a tartalmát szintén egy zacskóba ürítette. – Egyikük sem csalta meg soha a másikat… pedig te is tudod, hogy a pletykalapok mindig kiszagolják az ilyesmit. Mindketten gazdagok, tehát a pénz sem lehetett az indíték. Fitzhugh éppen egy szuperprodukció forgatására készült, ha jól emlékszem, Új-Zélandon, aminek ő a producere is, Lane pedig a Háttérben felújításával akart visszatérni a Broadwayre. Évtizedekkel ezelőtt a lányt játszotta benne, az a szerep csinált sztárt belőle. Most pedig az anyát készült eljátszani, aki történetesen ugyancsak sztár.

Eve eltátotta a száját.

– Honnan tudsz te ilyeneket?

Peabody vállat vont.

– Szeretem ezt a témát.

– Oké – állt fel Eve. – McNab, kezdd el a vendégek kihallgatását. A járőrök is ezen dolgoznak. Egyikük mostantól őrizze az áldozatot. A meghívottak egy része riporter.

– A francba.

– Aha, ahogy mondod. Peabody, értesítsd a takarítókat és a hullaházat. Az áldozat és a felesége személyét figyelembe véve az ügy kiemelt, tehát mindenképpen Morris végezze a boncolást. Miután ezzel végeztél, kezdd el a cateringesek kikérdezését. A bentlakó személyzet és az asszisztensek maradjanak a végére. Azokat vegyük előre, akiket utána elengedünk. Én az özveggyel fogok beszélni.

Eve elindult felfelé a lépcsőn. Elhaladt néhány bezárt ajtó mellett, amelyek mögül hangokat hallott. Biztosan a szemtanúk, gondolta, és folytatta az útját.

Menet közben benézett néhány szobába. Talált egy otthonos, férfias dolgozószobát, ahol a falakat az áldozat poszterei díszítették. Bőrruhában, karddal a kezében, ahogy a haját fújja a szél. Lóháton, lapos karimájú kalapban és fegyverövvel. Szmokingban, martinis pohárral a kezében.

Az óriási, fekete-ezüst dolgozóasztalon álló számítógépnél jól jön majd McNab segítsége.

Elkerülte az újabb ajtót, amely mögül ugyancsak hangok szűrődtek ki, ráakadt egy vendégszobára – még nagyobb luxus –, egy öltözőszobára és újabb dolgozószobára. A berendezés láttán – nőies elegancia, egy sor fénykép az özvegyről egyedül vagy más hírességekkel, és rengeteg díj – úgy ítélte meg, hogy ez lehet a feleség birodalma.

A folyosó végét elzáró dupla ajtó elé érve kopogott, majd rögtön be is nyitott.

Az ágyon vörös ruhába öltözött nő hevert, aki karjával takarta el az arcát. A másik kezét az ágy mellett ülő, vörösesbarna hajú nő fogta. Egy férfi – ősz haj, fekete öltöny, izmos testalkat – a teraszajtó előtt járkált fel és alá.

– Maga az! – fordította az ágy mellett ülő nő vörösre sírt zöld szemét Eve felé. – Hála Istennek! Maga Dallas!

– Ahogy mondja.

– Eliza, drágám, most már jó kezekben leszel. Te és… és Brant is jó kezekben lesztek. Éppen most beszéltünk róla, emlékszel? Ő a legjobbak legjobbika. Azt hiszem. Remélem. Ó, Eliza.

– Képtelen vagyok rá, Sylvie. Képtelen vagyok. Képtelen. Brant. Az én Brantem.

– Nyomozó…

– Hadnagy – javította ki Eve, miközben a feléje induló férfira nézett.

– Természetesen. Nagyon sajnálom. Az én nevem James Cyril, hadnagy. Doktor Cyril. Megkértem a mentősöket, adjanak nyugtatót Ms. Lane-nek. Valami enyhét.

– Maga Ms. Lane kezelőorvosa?

– Jaj, nem, nem, dehogy. Roland plusz egy fője vagyok. Roland Addersoné. Évek óta a barátom, és nagy csodálója vagyok Ms. Lane-nek. Roland a rendezőasszisztense a Háttérbennek, én meg… de azt hiszem, ez cseppet sem számít.

– Lépjünk ki egy pillanatra.

Eve és doktor Cyril kimentek a folyosóra.

– Első alkalommal találkozott Ms. Lane-nel?

– Igen, és Mr. Fitzhugh-val is. Annyira kellemes és izgalmas este volt, amíg…

– Mondja el szépen sorban, mit látott és mit csinált.

– Természetesen – pillantott doktor Cyril a bezárt ajtószárnyra. – Teljesen összetört. A teraszon voltam. Életemben nem éreztem még ilyen jól magam, mint most, hogy találkozhattam ezekkel az emberekkel, akiket eddig csak a színházból és a videókból ismertem. Utána meghallottam, hogy Eliza… Ms. Lane énekelni kezd – szorította szívére a kezét. – „A te életed vagy az enyém?” nyitányát. Bejöttem és megálltam néhány lábnyira tőle és attól a fiatal színésznőtől, aki a lányát fogja játszani. Libabőrös lettem. Utána meghallottam az üvegcsörömpölést. Először nem gondoltam semmi rosszra, aztán valaki kiáltozni kezdett, másvalaki sikított, és mindenki egy helyre gyűlt. Ms. Lane is odarohant, és hallottam, ahogy a férje nevét sikoltja. Akkor mentem én is oda, és láttam, hogy a földön fekve kapkod levegő után. Azonnal igyekeztem segíteni, kiáltottam, hogy valaki hívjon mentőt, szóltam az embereknek, hogy álljanak hátrébb, hagyjanak levegőt és teret Mr. Fitzhugh-nak, de akkor már görcsösen rángatózott. Eliza próbálta magához ölelni és folyamatosan a nevén szólongatta. Mondtam neki, hogy orvos vagyok és engedjen oda, hátha tudok segíteni – ingatta a fejét. – Nem engedte el, ugyanakkor könyörgött nekem, hogy segítsek. Sajnos akkor már túl késő volt. A mentők sem tudtak volna tenni semmit, akkor sem, ha hamarabb ideérnek. Mandulaillatot éreztem. Ezt eddig nem mondtam senkinek, mert Ms. Lane vigasztalhatatlan volt, és nem találtam senkit, akit illetékesnek gondoltam az ügyben. Egészen idáig. Úgy vélem, Mr. Fitzhugh ciánt fogyasztott.

– Ezután mi történt?

– Arra kértem a mentősöket, adjanak Ms. Lane-nek valami enyhe nyugtatót, mert tudtam, hogy hamarosan megérkezik a rendőrség. Hozzám hasonlóan a mentősök felismerik a mérgezés jeleit. Utána Ms. Bowen felkísérte Ms. Lane-t az emeletre.

– A teraszon volt. Nem látta, hogy Mr. Fitzhugh honnan szerezte a pezsgőjét?

– Sajnálom, nem. Azt sem tudtam, hogy pezsgőt ivott. Csak a szilánkokat és a kiömlött ital foltját láttam – pillantott a kézélére doktor Cyril.

– Megvágta magát?

– Semmiség. Kitisztítottam a fürdőszobában, miután Ms. Lane kijött. Kis karcolás. Nem láttam, honnan került hozzá a pohár. Őszintén bevallom, amikor bementem a teraszról, csak és kizárólag Elizára figyeltem. Rajta kívül nem láttam senkit.

A következőképp történhetett, gondolta Eve: valaki kihasználta a helyzetet, hogy mindenki ugyanabba az irányba néz, és az áldozat kezébe nyomta a mérgezett pezsgőt.

– Nagyon köszönöm a segítséget és az együttműködést, doktor Cyril. Kérem, adja meg az elérhetőségét, hátha a későbbiekben felmerül néhány kérdés.

– Természetesen. Micsoda tragédia. Rettenetes. Valaki, akit meghívtak az otthonukba, ezt művelte velük.

Az emberek nap mint nap rettenetes dolgokat művelnek egymással, gondolta Eve, miközben felírta az orvos adatait. Neki éppen az a dolga, hogy ne ússzák meg.

Újra kopogott az ajtón, és benyitott.

Most sikerült először alaposabban szemügyre vennie Eliza Lane-t, ugyanis az özvegy közben felült az ágyon a barátnője ölelésében.

A képeken tisztán csillogó szeme megduzzadt a sírástól, tekintetét elhomályosította a nyugtató. Ennek ellenére egyenesen Eve-re nézett.

– Rendben vagyok, Sylvie. Rendben vagyok – dőlt hátra. – Maga az a nyomozó az Icove-videóból.

– Nem, az egy színésznő volt. Én Dallas hadnagy vagyok a NYPSD-től.

– Dallas hadnagy a NYPSD-től, találja meg az embert, aki ezt tette a férjemmel, a társammal és az egész átkozott életem legnagyobb szerelmével. Találja meg és gondoskodjon róla, hogy megfizessen. Mondjuk, nem fizethet eleget – tapasztotta szájára a kezét, hogy elfojtsa a zokogását. – Sohasem fizethet eleget.

– Eliza…

– Nem, nem, nem fogom újrakezdeni. Kérlek, Sylvie, nem hoznál egy kis vizet? Az öltözőszoba hűtőszekrényéből. Nem kellett volna hagynom, hogy beadják azt a rohadt nyugtatót – állt fel Eliza. – Minden olyan zavaros, pedig szeretnék tisztán gondolkodni.

A teraszajtóhoz lépdelt és próbálta kinyitni.

– Szükségem van levegőre.

Eve melléje lépett és segített.

– Kavarog a gyomrom, de nem leszek rosszul. Levegő és víz. Mindjárt kitisztul a fejem.

– Ms. Lane, miből gondolja, hogy valaki a férje halálát kívánta?

– Mert láttam, láttam az én Brantemet. A… a karjaim között haldoklott és elkékült a körme. Éreztem a mandulaillatot. Tudom, hogy te is érezted – fordult a barátnője felé, aki ebben a pillanatban érkezett vissza és vizespoharakat egyensúlyozott a kezében tartott tálcán.

– Ó, Eliza, hát persze. Istenem, valóban éreztem, de…

– Cián. Éppen úgy, mint a Tárgyi bizonyítékban.

– A tárgyi micsodában?

– Ez egy videó – magyarázta Sylvie, és friss könnycseppek jelentek meg a szemében. – Annak a forgatásán ismerkedtünk össze Elizával.

– Sylvie-vel testvérpárt játszottunk benne, de ennek már vagy tizenöt éve. Sylvie karaktere ciánt önt a brandybe, hogy végezzen azzal a férfival, aki csak a vagyonom miatt akar feleségül venni. Akibe szerelmes volt, csakhogy az elhagyta a pénz miatt, és azt tervezte, hogy megöl engem – ült le Eliza, és ivott egy korty vizet. – Csakhogy azt az írók találták ki. Jaj, Sylvie, hogy lehet ez igaz? Most mi fog történni? Elviszik? Elviszik Brantet? Miért akartak ártani neki? Sohasem bántott senkit. Miért akarta valaki holtan látni?

– Őszinte részvétem, Ms. Lane. Nagyon sajnálom, de fel kell tennem néhány kérdést.

– Kimenjek?

– Ne, ne – ragadta meg Sylvie kezét Eliza. – Kérem, nem maradhatna velem? Kérem.

– Rendben. Nem ül le, Ms. Bowen? Próbáljunk a lehető leggyorsabban túlesni rajta.

MÁSODIK FEJEZET

Eve elfoglalta az Elizával szemközti fotelt.

– Van bármi sejtése, hogy ki akart ártani a férjének?

– Istenem, dehogy! Brant mindenkivel remekül kijött.

– Nem fenyegették meg?

– Nem. Nekem elmondta volna. Mindent megbeszéltünk.

– Valaki, akivel nemrég összeveszett – erősködött Eve. – Még ha neki apróságnak is tűnt a dolog.

– Nekem nem… – nézett Eliza üres tekintettel Sylvie felé. – Nem jut eszembe semmi. Brant nem szerette a konfliktust, és mindig megtalálta a módját, hogy elkerülje.

– Így igaz – erősítette meg Sylvie. – Brant szerette az életét, a munkáját. Aktív szerepet vállalt az Otthon Arcvonalban… ez egy szervezet, ami a biztonságos, bárki számára megengedhető lakhatásért harcol.

– Annyira nagylelkű volt – dünnyögte Eliza. – Nem csak a pénzével, az idejével ugyanúgy. A szakmában mindenki így ismerte, nem igaz, Sylvie? Színészként is nagyon nagylelkűen viselkedett.

– Akadtak problémák a házasságukban?

Eliza úgy hőkölt hátra, mint akit arcul ütöttek.

– Hogy képes…

– Ez is olyan kérdés, amit fel kell tennem, Ms. Lane.

– Imádtuk egymást. Nem telt el úgy nap, hogy ne mutatta volna ki, milyen sokat jelentek neki. Egyek voltunk, hadnagy. Szeretők, partnerek, lelki társak – állt fel zokogva, támolyogva, és a teraszajtóhoz lépdelt.

Sylvie melléje állt és simogatni kezdte a hátát.

– Tudom, milyen rettenetes. Tudom. Viszont a hadnagynak ezzel is tisztában kell lennie, édesem. Brant miatt. Igaz ugyan, hogy nem engem kérdezett, de Elizával barátnők vagyunk, ő a legjobb barátnőm tizenöt éve. Nekem elmondta volna, ha gondjaik vannak Branttel.

– Sajnálom. Nagyon sajnálom – fordult vissza Eliza, és kezével megtörölte az arcát. – Természetesen ezt is meg kell kérdeznie. Mint ahogy, felteszem, azt is, hogy félreléptünk-e. Nem. Csaltak már meg korábban, Dallas hadnagy. Tudom, milyen érzés, ismerem a jeleket, a pokolba, még a szagát is fel tudom idézni. Brant… őszinte és becsületes ember volt. Lett volna rá lehetősége? Nekem lett volna? Persze. Csakhogy szerettük egymást, és ami ugyanennyire fontos, tiszteltük a másikat.

– Rendben – bólintott Eve, miközben arra gondolt, visszakanyarodik ehhez a témához, és megpróbálja másik irányból megközelíteni, viszont egyelőre inkább tovább lép. – A zongoránál állt, és éppen énekelt, amikor Mr. Fitzhugh összeesett.

– Igen – szorította két tenyerébe a poharát Eliza. – A fogadást a darab ismételt színpadra állításának megünneplésére adtuk a társulatnak, a pénzügyi támogatóinknak és a médiának. Samantha… Samantha Keene alakítja a lányomat. Ragyogó tehetség, noha emberek között kissé szégyenlős. Arra gondoltam, előadunk a darabból egy duettet.

– Na, és azelőtt? Tudja, hogy azelőtt hol volt a férje?

– Velem. Hátul, az előszoba mellett beszélgettem Sylvie-vel. Onnan néztem a fogadást. Mondhatjuk, hogy szusszantam kicsit. Brant odajött, hozott nekem egy pezsgőkoktélt. Beszélgettünk még úgy egy percet, utána eszembe jutott… nem, Brant javasolta, hogy… vegyüljünk? – masszírozta meg Eliza a halántékát.

Sylvie átvette a szót.

– Én javasoltam. Emlékszem. Mondtam, hogy ideje elvegyülnöm az emberek között, te pedig énekelhetnél valamit.

– Igaz. Igaz. Ekkor jutott eszembe Samantha. Odaadtam Brantnek a poharamat, és indultam, hogy megkeressem. Ahogy azt reméltem, sokan körülálltak bennünket. Utána valaki sikított, és Brant… Brant a padlón hevert és fuldokolva kapkodott levegő után. Mintha nem is a valóságot látnám – költözött vissza a pánik Eliza szemébe, és megragadta a barátnője karját. – Hogy lehetne ez a valóság?

– Maga adott a férjének egy pohár pezsgőt? – kérdezett vissza Eve.

– Igen, azt akartam, hogy szabad legyen a kezem. A számban, a duettben, sokat kell gesztikulálni meg minden, szóval…

– Másik poharat is tartott a kezében, vagy csak a magáét?

Eliza a homlokát ráncolta. A két szemöldöke csaknem összeért.

– Ne… nem tudom. Nem, nem hiszem, hogy… Sylvie?

– Nem. Felajánlotta, hogy hoz nekem is egy pohár italt, de visszautasítottam.

– Beleivott? – folytatta Eve a kérdéssort. – Beleivott a pezsgőjébe?

– Nem. Beszélgettünk. Az embernek vigyáznia kell, hogy ne igya le magát nyilvános rendezvényen. Beszélgettünk, utána odaadtam neki… – szorította meg erősen a barátnője karját Eliza, és szemében megcsillant a felismerés. – Istenem. Istenem. Én adtam neki a pezsgőt. Én adtam neki a mérget. Én öltem meg!

– A pezsgőt magának hozta a férje. Honnan szerezte?

– Nem tudom. Nem tudom. Egyszerűen a kezébe nyomtam, Sylvie. „Fogd, amíg énekelek és táncolok egy kicsit, hogy mindenki rám figyeljen.” Most pedig halott.

– Hagyd ezt abba! – csattant fel Sylvie. – Gondolkozz, Eliza. Hagyd ezt abba, és gondolkozz! A pezsgőt, és ami benne volt, neked szánták.

– Brant soha…

– Persze hogy soha. Fogalma sem volt róla. Fogalma sem volt. Jézusom, ha tudja, akkor nem iszik belőle. Te viszont iszol, ha nem javaslom, hogy énekelj valamit. Azt a mérget neked szánták.

– Egyelőre ne bocsátkozzunk feltételezésekbe – szakította félbe Eve. – Az alsó szinten több bárt is berendeztek.

– Igen. Szám szerint hármat, és két pincér is körbejárt borral és pezsgővel. Brant… Brant jobban szereti az egymalátás whiskyt vagy a sört, de az ilyen rendezvényeken sohasem iszik erős italt. Erre odafigyelünk, ráadásul holnap reggel, még indulás előtt lett volna egy megbeszélése. Én szeretem a pezsgőkoktélt, ezért is hozta azzal a pohárral. Csak azért ivott bele, mert visszaadtam. Felköszöntött vele. Krisztusom, a duett alatt még láttam is az emberek között, ahogy rám emeli a poharat.

– Ki tudhatott arról, hogy magának viszi azt a koktélt, és nem akar inni belőle?

– Bárki. Nem tudom. Gyakran csinálta a fogadásokon. Hozott nekem egy enyhén citromos pezsgőkoktélt. Mert az a kedvencem. Folyamatosan számtalan apró jelét adta, hogy törődik velem.

Ez megváltoztatja a dolgokat, gondolta Eve, legalábbis valószínűleg. Ráadásul ezt a valószínűséget olyan erősnek érezte, hogy hozzáigazította a kihallgatás menetét.

– Nem kapott fenyegető üzeneteket? Nem ismer senkit, aki ártani akar magának?

– Nem. Mármint úgy értem… Istenem, forog velem a világ. Szükségem van egy percre. Kaphatok egy percet? – állt fel ismét Eliza, és körbejárta a tágas teraszt. – Én nem kezelem olyan jól az embereket és a helyzeteket, mint Brant. Gyakran viccelődtünk, hogy a nekem szánt türelem és diszkréció fele is neki jutott. Szeretek tapintatos nőként gondolni magamra, ám ezzel nem mindenki értene egyet. Miközben számtalan ember eszembe jut, aki nagyon örülne, ha visszavonulnék egy villába valahová „Ki nem tojja le” falvára, addig senkit sem tudok felidézni, aki meg akarna ölni. Jézusom, Sylvie, még Vera sem gyűlöl ennyire.

– Vera?

– Vera Harrow. Egy kollégám. Jobban mondva vetélytársam, legalábbis én így gondolok rá. Bő tíz éve közösen forgattunk egy videót. Brant volt a férfi főszereplő… így ismertük meg egymást. Akkor Verával járt. Csak jártak, nem házasodtak össze – tette hozzá gyorsan Eliza. – Nem kötelezték el magukat. Nem igazán jöttünk ki Verával. Különbözött a stílusunk, a világnézetünk. Viszont profik vagyunk, ezért ebből semmi nem látszott a képernyőn. Mindketten arra számítottunk, hogy megkapjuk a Golden Globe-ot. Nekem összejött, neki nem. A lényeg: Brant és én egymásba szerettünk. Szakított Verával, és nem sokkal utána összeházasodtunk.

– Szívesen mérgezi Elizát a médiában, a rajongói vagy a szakmabeliek előtt – intett Sylvie a vizespoharával. – Odáig viszont sohasem merészkedne, hogy mérget tegyen Eliza vagy Brant italába.

– Ő is jelen volt ma este?

– Igen. Vera most New Yorkban lakik. Egy sorozatot forgat, néhány hónappal ezelőtt került adásba a sikeres második évad – árulta el Sylvie. – Ezzel már ő is szerzett egy Golden Globe-ot… összesen három vagy négy is van neki, plusz két Emmy, és egy dögös fiatal pasas… őt hozta el plusz egy főnek. Talán őrzi a haragot, mint ahogy a kisgyerek is a játék mackóját, de nem tenné kockára mindenét, hogy visszavágjon Elizának Brant… vagy Brantnek Eliza miatt.

– Más is táplál haragot maga iránt?

– Elképzelhető – ült le Eliza, és a tenyerébe temette az arcát. – Rámenős vagyok, sokat követelek, és ezeket egyáltalán nem tartom hibának. Minden egyes alkalommal a legjobbat nyújtom a színpadon és a képernyőn. Ugyanezt követelem nem csak a szereplőtársaimtól, a háttérmunkásoktól is.

– Az alkalmazottak? Valaki, akinek nem tetszett ez a rámenősség, akinek a közelmúltban felmondott?

– Nem is egy embernek mondtam fel, bár a közelmúltban senkinek. Cela… ő intézi a szakmai dolgaimat, a médiamegjelenéseket, a tárgyalásokat. Több mint négy… nem, öt éve dolgozik nekem. Meg Dolby, a személyi asszisztensem, aki minden mást intéz, és majdnem három éve mellettem áll, és ha nem lett volna Brant, továbbá Dolby nem lenne, meleg, szép kis szerelmi fészket építettünk volna magunknak. Ő a másik lelki társam.

– Háztartási alkalmazottak?

– Wayne és Cara Rowan… a férfi a szakácsom, a felesége pedig a háztartást vezeti. Már hét éve, szóval ők is családtagnak számítanak. Meg ott van Lin, Brant jobbkeze, aki sokkal több személyi asszisztensnél. Tizenöt éve dolgozik neki, talán régebben. Az utazásaira is mindig elkíséri. Meg Marta, aki, ha jól emlékszem, négy vagy öt éve Lin asszisztense.

– Mindnyájan jelen voltak ma este?

– Dolby és Cela, Wayne és Cara, Lin, természetesen mindenki jelen volt. Szerintem Marta is… számítottunk rá, de nem emlékszem, hogy láttam volna. Sok minden homályos. Várjunk csak! Istenem! – temette ismét a tenyerébe az arcát Eliza, miközben vett néhány mély lélegzetet. – Marta már elutazott Új-Zélandra. Tegnap indult, vagy talán tegnapelőtt.

– Tud adni vendéglistát?

– Persze, persze, természetesen. Dolby majd előkeríti. Brantet már elvitték, hadnagy. Tudom, hogy elvitték, de látnom kell. El akarok… el akarok búcsúzni tőle.

– Elintézem, hogy holnap láthassa. Hamarosan felhívom. Kinek származna haszna a maga halálából, Ms. Lane?

– Brantnek. Természetesen Brantnek – szorította a szájára a kezét Eliza, és egy pillanata lehunyta a szemét. – Meg másoknak is. Ha megkéri, Cela szívesen átadja a nevemen lévő ingatlanok listáját. Ő mindenről tud.

– Kinek származik haszna Mr. Fitzhugh halálából?

– Anyagilag nekem. Ugyanaz a helyzet, mint fordított esetben. Lintől megkapja a szükséges tájékoztatást. Tudom, hogy nagyobb pénzösszeget hagyományozott az Otthon Arcvonalra, ezt megbeszéltük egymással. Szolidaritásból én is megtettem őket kedvezményezettnek. Mindketten hosszú, sikeres karriert tudhatunk magunk mögött, hadnagy. Nekünk már nem számított a pénz.

A pénz mindig számít, javította ki Eve gondolatban.

Felállt.

– Köszönöm. Tudom, hogy most mennyire nehéz ez. El tud menni valahová, amíg átvizsgáljuk a lakást?

– El kell mennem?

– Biztos vagyok benne, az lesz a legjobb, édesem. Összepakoljuk, amire szükséged lehet, és egy időre hozzám költözöl. Csak két emelettel lakom lejjebb – árulta el Sylvie.

– Ez sokat segít. Ha eszükbe jut valami, hívjanak fel. Bármilyen apróság fontos lehet. Még egyszer: őszinte részvétem.

– Elárulja, mikor láthatom? Mikor láthatom Brantet? Kérem.

– Igen. Holnap. Addig doktor Morris vigyáz rá.

– Köszönöm. Köszönöm, hogy elintézi. Elvették tőlem, hadnagy. Tudom, hogy a világtól is elvették, de az egyelőre nem érdekel. Az sem, hogy esetleg engem akartak megölni. Meg kell találnia Brant gyilkosát, hogy a szemébe tudjak nézni és megmondjam, hogy rohadjon el a pokolban.

Eve elindult lefelé a lépcsőn, és éppen belefutott a felfelé igyekvő Peabodyba.

– Ó, már befejezted a kihallgatását? – pillantott vágyakozva Eve háta mögé Peabody. – Azt reméltem, hogy találkozunk.

– Lesz még rá alkalmad, mielőtt befejezzük a nyomozást. Felvetted a személyzet vallomását?

– A cateringesekkel kezdtem – indultak együtt az alsó szintre, ahol a fehér védőruhába öltözött takarítók megszállták a nappalit és a teraszt. – Mindig ez a cég dolgozik Lane összejövetelein, és a tulajdonos éppen a cateringkonyhában volt, mert képzeld, külön konyhát rendeztek be erre a célra, szóval, ott volt, amikor Fitzhugh összeesett. Öt szemtanú is igazolja, hogy a fogadás kezdete óta egy pillanatra sem lépett ki onnan. A többiek kikérdezése során eljutottam ahhoz, aki a koktélokat keverte, de a nő azt állítja, Fitzhugh-nak nem csinált semmit. A férfi közölte vele, hogy a koktélt Lane-nek viszi. Pezsgőkoktél, néhány csepp citrommal.

– Ez egybevág azzal, amit nekem mondtak. Az áldozat vitte a koktélt a feleségének, de a barátjuk, akivel beszélgettek, megkérte, hogy énekeljen valamit, ezért visszaadta Fitzhugh-nak az italt.

– Nincs az a pénz, amiért beleiszik, ha tudja, mi van benne.

– Hacsak nem egy fogadás kellős közepén akart öngyilkos lenni – vont vállat Eve. – Nem tudtam eltenni láb alól, ezért a francba vele, inkább magamat csinálom ki. Nem valószínű, de… Utánanéztél a mixernő adatainak?

– Igen. Monika Kajinski, huszonhat éves. Nincs priusza. Még csak fél éve dolgozik a cateringes cégnél. Másodállásban pedig a Du Vinnél. Amit szerinte te is ismersz.

– A francba. Roarke-é.

– Ott van a bárban már évek óta. Azonnal tudta, hogy ő keverte az italt. Nem beszélt mellé. Állítása szerint Fitzhugh pontosan elmondta, hogyan szereti Ms. Lane, megdicsérte a tetoválását… egy apró napraforgót tetováltak a bal hüvelykujjára, meg beszélgetett egy Lin nevű illetővel.

– A személyi asszisztensével.

– Köszönetet mondott neki, majd együtt hagyták el a pultot.

– Hol keverte ez a Monika az italokat?

– A teraszon. Azt mondta, látta, hogy ezek ketten együtt sétáltak be, de csak ennyi. Egészen addig, amíg Lane énekelni nem kezdett, nagyon sok volt a dolga. Akkor a legtöbben bementek, vagy legalábbis odaálltak az ajtó mellé. Kicsit később Monika meghallotta az első sikítást.

– Itt álljunk meg egy pillanatra. Monika még mindig itt van?

– Aha. A tálalót foglaltam el, mert itt olyan is van. Betettem pár széket, hogy kényelmesen el tudjak beszélgetni az emberekkel. Monika most is ott vár. Úgy gondoltam, rögtön tudni akarod, hogy a jelek szerint Lane volt a célpont. Csakhogy időközben erre magadtól is rájöttél.

– Menj előre.

– Oké. Ez a lakás óriási – magyarázta Peabody. – Eredetileg két lakás, amit összenyitottak. Pokolian sok itt a hely. Ott a hivatalos ebédlő – mutatta, és Eve látta, hogy legalább harminc fő elfér benne egyszerre. – Itt egy másik étkező, ha jól sejtem, a meghittebb vacsorapartikhoz. A szakács és a házvezetőnő, egy házaspár, arra laknak, utána itt a központi konyha, amire nagyon irigy vagyok, mert álmaim konyhája is így néz ki valahogy. Nem a berendezésre irigykedem, az túlságosan laborszerű és csillogó, hanem a méreteire.

Eve megállt és körülnézett.

– Akár rodeót is rendezhetnének benne.

– Nem ez jutott róla először eszembe, de igen. Arra találod a cateringkonyhát… és ott a személyzet. A tálalóban – húzott félre Peabody egy kétszárnyú fehér tolóajtót.

A fehér pultok közé állított alacsony támlájú fémszéken ülő nő azonnal felpattant.

– Monika, hadd mutassam be Dallas hadnagyot.

– Tudom, tudom. Jézusom. Én csak elkészítettem azt a pezsgőt. Istenre esküszöm. La Fleur, hat csepp keserűlikőr, egy kockacukor… nem műcukor, hanem igazi. Meg egy facsarásnyi citromlé.

– Értem. A Du Vinben is dolgozik?

– Istenem, Istenem, még csak ott sem voltam, amikor azt a pletykarovatos újságírót megölték. Viszont kezdem sejteni, hogy nagy a balszerencsém.

– Nyugalom. Üljön le.

– Leülhetek, bár fogalmam sincs, hogy meg tudok-e nyugodni. Én kevertem az italt, de az csak egy ital volt.

– Akkor honnan veszi, hogy az végzett Mr. Fitzhugh-val?

– Onnan, hogy az emberek folyamatosan méregről beszélnek, és a rendőrség is kijött. Istenem, amikor bementem, láttam, hogy a padlón fekszik, a pohár meg összetört. Letartóztatnak?

– Nem. Ki beszélt méregről?

– Nem tudom. Várjon csak, izé… Jed. Az egyik felszolgáló. Mellettem állt, és valami olyasmit mondott, hogy „Szent szar, valaki biztosan mérget tett az italába.” Volt valami az arcán. Együtt mentünk be. Mármint Jeddel. Amúgy ő is kint dolgozott a teraszon.

– Azt mondta Peabody nyomozónak, hogy Mr. Fitzhugh beszélgetett valakivel, miközben maga az italát keverte.

– Linnek szólította. Nagyon baráti hangnemben beszélgettek, nevetgéltek. Izé… valami olyasmiről volt szó, hogy kifelé tartunk a nyárból, bele a télbe.

– Együtt sétáltak vissza a teraszról a nappaliba.

– Így igaz.

– Követte őket valaki?

– Nem vettem észre. Nagyon sok volt a dolgom. Azt még láttam, hogy Mr. Fitzhugh megáll és beszél két emberrel. Azzal a nővel abban a gyilkos kosztümben. Mármint nem úgy értem, hogy gyilkos!

– Hogy nézett ki pontosan?

– Szerintem nagy ember… nagyon úgy festett, mint aki nagy ember. Magas, nagy mellű, szőke. Főleg a ruháját figyeltem. Aranyszínű, csillogó, lényegében köldökig kivágott, és hátul a csillogó keresztszalagok remekül kiemelték a fenekét. Úgy egy percet beszélgethettek, utána jött a puszi-puszi, s a nő közben igyekezett minél szorosabban odanyomni a mellét Mr. Fitzhugh-hoz. Ekkor hirtelen sok lett a dolgom és többé nem láttam, merre megy tovább.

– Oké, Monika, nagyon köszönjük. Ha eszébe jut még valami, kérem, hívjon fel.

– Ennyi? Hazamehetek? Nem fognak letartóztatni?

– Azért, mert italokat kevert és együttműködött a rendőrséggel? Szerintem nem.

Monika remegve felsóhajtott és a szemére szorította az ujját.

– Oké. Oké. Kösz – állt fel. – Azt szeretném még mondani, hogy nagyon kedves volt. Mármint Mr. Fitzhugh. Úgy tudott nézni az emberre. Egyszóval nem úgy, hogy „Mindjárt rád vetem magam.” A legtöbben nem így néznek, amikor kiszolgálom őket vagy italt keverek. Ellentétben vele. Nagyon sajnálom a történteket.

Monika távozását követően Eve odafordult Peabodyhoz.

– Nézz körbe, hátha nem távozott az a gyilkos ruha, és közben küldd be Lint.

– Máris.

Brant a teraszon kapta az italt, gondolta Eve, és a területet bejárva hagyta, hogy a képzelete eléje vetítse a történteket. Közben kinyitott egy szekrénykét, amelyben italokat talált – méghozzá ábécésorrendben.

Elmondja a mixernek, hogy a feleségének viszi, és azt is elárulja, hogyan szereti. Bárki hallhatta, gondolta, miközben megvizsgált egy másik, méret és használat szerint elrendezett poharakkal teli szekrényt.

Vagy ha az áldozat felesége vallomásából indul ki, sokan tudhatják, hogy neki viszi. Vált néhány szót az asszisztensével. Tehát kapóra jön az alkalom. Megáll beszélgetni Gyilkos Ruhával, ami újabb alkalmat jelent. Halad tovább a vendégek között, minden bizonnyal megáll itt és ott fecsegni, vegyülni. Újabb remek alkalmak.

Tovább gondolkodott az események lehetséges alakulásán, mialatt megtalálta a tányérokat és a mixerfelszerelést.

Valaki a férfi karjára teszi a kezét. „Hé, Brant, remek a buli.” Puszi-puszi, kézfogás, ölelés. Könnyen bele lehetett ejteni egy kevés mérget Eliza Lane poharába.

Csakhogy Eliza nem issza meg. A jó barátja javaslatára inkább rögtönöz egy fellépést. Véletlen – ami ugyebár ostobaság. Vagy csak a sors fura csavarja, rossz időzítés, mindkettő megtörténhetett.

Ami átkozottul kézenfekvő.

Csakhogy.

Lane visszaadja a poharat, és a zongorához megy. Fitzhugh a vendégek közé lép. Sokkal, de sokkal több lehetőség mérget csempészni az italba. Nem ezt szokta fogyasztani, és nemcsak tartja a kezében, hanem a feleségére emeli és néhány korttyal meg is koronázza a pohárköszöntőt.

A gyilkos vajon számított erre, vagy nem?

Eredetileg kit akart megölni?

Ahogy nekidőlt a hosszú, fehér bárpultnak, Peabody megjelent egy öt láb nyolc hüvelyk magas, izmos férfi kíséretében, akinek a testén valósággal feszült eperszínű öltönye. Homokbarna szemén látszott, hogy sírt. Az állkapcsa mentén mintha vonalzóval húzta volna meg, olyan egyenes, keskeny szakállat növesztett. Sűrű, barna haját szigorú lófarokba fogta.

– Hadnagy, ő itt Mr. Linwood Jacoby, Mr. Fitzhugh személyi asszisztense.

– És barátja – tette hozzá a sírástól fátyolos hangon Lin. – Brant a barátom volt.

– Őszinte részvétünk, Mr. Jacoby.

– Öt évvel ezelőtt a kábítószer elvette tőlem a testvéremet. Azt hittem, sohasem kell többet olyan mélyen gyászolnom. Tévedtem. Mi a fene történt?

– Azért jöttünk, hogy ezt kiderítsük. Kérem, foglaljon helyet.

– Tennem kell valamit. Bármit.

– Fog is. Mióta ismeri Mr. Fitzhugh-t?

– Ó, szerintem már tizenhét éve. Először azért alkalmaztak, hogy segítsek kigyúrni magát. Személyi edző voltam, a stúdió pedig azt akarta, hogy Brant szedjen magára még több izmot és fejlessze a jártasságát a harcművészetekben. Korábban dolgoztam színészekkel, remek hírnévnek örvendtem ezen a téren, így tíz hétig foglalkoztam Branttel, mielőtt forgatni kezdte a Warrior King című videót. Jól kijöttünk egymással, ezért megkért, hogy a produkció végéig maradjak mellette.

– Így lett az asszisztense.

– Edző, asszisztens, barát. Ott álltam mellette, amikor feleségül vette Elizát. Amikor meghalt a testvérem, eljött a temetésére.

– Nem sokkal azelőtt is beszéltek, hogy összeesett.

– A teraszon álltunk, a bárnál. Vinni akart Elizának egy italt. Pár percet beszélgettünk, utána együtt jöttünk be. Idebent elváltam tőle, hogy vegyüljek az emberek között, miközben őt Vera sarokba szorította.

– Vera Harrow?

– Aha, de azt a sarokba szorítást nem úgy értettem – dörzsölte meg Linwood az arcát. – Verával nem igazán mondható barátinak a viszonyunk.

– Ellenben Fitzhugh és Vera?

– Volt közös múltjuk… és ezt úgy értem, hogy az valóban a múlt része. Csupán néhány hónapig tartott, és vagy tíz éve. Utána Brant megismerte Elizát, és ahogy azt mondani szokták, csillagok gyúltak, angyalok daloltak – mosolyodott el alig észrevehetően. – Vera jól kijött Branttel. Velem viszont? Engem mindig is csak fizetett segítségnek tekintett, és ezt nem felejtette el minden lehetséges alkalommal a tudomásomra hozni. Ezért igyekszem kerülni, amikor lehetséges.

– Hol volt, amikor Mr. Fitzhugh összeesett?

– A nagy ebédlőben beszélgettem Dolbyval… Eliza asszisztensével. Történetesen éppen készültem kisurranni. Remek volt a parti, viszont sok dolgom maradt a holnapi indulás előtt. Eliza és Samantha akkor kezdtek énekelni. Visszamentem, és arra gondoltam, kivárom, amíg befejezik, és utána távozom. Akkor… – hunyta le a szemét. – Oké, szóval akkor valaki felsikított, az emberek pedig vagy hátra húzódtak, vagy előre nyomakodtak. Először észre sem vettem Brantet, de elindultam, hogy megnézzem, mi történt, és hogyan tudok segíteni. Mindenki zajosan tülekedett, valaki mentő után kiabált. Csak ekkor vettem észre, hogy a padlón fekszik.

Linwood elhallgatott és félrefordította a fejét. A szemében könnycsepp csillant.

– Eliza ott térdelt mellette egy férfi társaságában, akiről később megtudtam, hogy orvos – folytatta. – Brant arca kivörösödött és görcsösen rángatózott… le kellett fogni. Odanyomakodtam melléjük. Minden olyan gyorsan történt. Őrület. Láttam meghalni. Láttam, ahogy a tekintetéből eltűnik a fény. Láttam, hogy már nem lélegzik. Elment, miközben Eliza jajgatva a karjába szorította – törölt ki a szeméből újabb könnycseppet. – A mentők ideértek, s úgy kellett elhúznom onnan. Próbált ellenállni, ám az orvosoknak meg kellett vizsgálniuk. Hátha van még esély… persze tudtam, hogy nincs, de reménykedtem, hátha tévedek. Visszatartottam Elizát. Ebben Dolby is segített. Próbáltuk megnyugtatni, mert nagyon hevesen zokogott. Sylvie… Sylvie Bowen és az orvos… sajnálom, nem tudom a nevét, szóval, ők ketten kísérték fel az emeletre. Mi megpróbáltunk mindenkit megnyugtatni, amíg a rendőrség ide nem ér. Mert valaki a rendőrséget is hívta. Az emberek szívrohamról, agyvérzésről beszéltek, de én tudtam, hogy nem ez történt. Brant tökéletes formában volt. Mivel néhány héten belül Új-Zélandra kellett utaznia egy forgatás miatt, múlt héten teljes körű kivizsgáláson esett át… a stúdió szabályzata szerint. Közben megütötte a fülemet, hogy valaki mérgezést emleget. Ciánt. Arra gondoltam, ez nevetséges, annyira színpadias, aztán miután kiért a rendőrség, jobban belegondoltam, és a ’linkemen utánanéztem. Tényleg megmérgezték?

– A halál okát majd a törvényszéki orvos szakértő fogja megállapítani. Az asszisztenseként és a barátjaként nem tud az esetleges haragosairól? Nem fenyegették meg a közelmúltban?

– Őszintén mondom, hogy Brant az egyik legkedveltebb a szakmában. Vagyis az volt. Sohasem nagyképűsködött, nem használta ki a befolyását, pedig megtehette volna. Mindig, mindig felkészült, és komolyan vette a munkáját. Viszont az örömöt is megtalálta benne, ezért sohasem vette magát túlságosan komolyan. Időnként kapott ugyan mocskolódó leveleket, ez az ő köreiben elkerülhetetlen, azonban komoly fenyegetést soha. Természetesen akadtak irigyei, de képes volt leszerelni azokat, akik haragudtak rá, és mindenkit elbűvölt a stílusával. Mindig kerülte a konfliktust és a vitát.

– Egykori alkalmazottak, egykori szerelmek?

– Az egész karrierje során ugyanaz az ügynök és menedzser foglalkozott vele. Az előző asszisztense? Még Brant segített neki, hogy egy kisebb, jól fizető szerepet kapjon az egyik videójában… ugyanis az a nő ezt akarta. Azóta is folyamatosan építi csekély jelentőségű, de stabil karrierjét. Az első felesége? A lehető legbékésebben váltak el, ráadásul még ő mutatta be neki a nő jövendőbeli férjét, akitől nemrég született meg a második gyereke – vonta meg Lin a vállát. – Brant ilyen ember volt. Bízzon meg valamivel, hadnagy. Csinálnom kell valamit, bármit, amivel segítek.

– Volt Mr. Fitzhugh-nak dolgozószobája?

– Igen, az emeleten.

– Volt dolgozószobája az otthonán kívül?

– Nem, innen végezte a munkáját. Dolby, Cela, Marta és én a második emeleten rendeztük be az irodánkat.

– Ott is körül kell néznünk, és átvizsgáljuk az elektronikus eszközöket. Peabody nyomozó bemutatja McNab nyomozót, aki az ENyÜ-nél szolgál. Szeretném, ha megadná a megfelelő jelszavakat, hogy minden eszközhöz hozzá tudjanak férni.

– Igen, igen, ez menni fog. Örömmel segítek. Eliza. Érte mit tehetnék?

– Eliza néhány napra a barátnőjéhez, Ms. Bowenhez költözik.

– Ó. Az jó, de… elvihetem, elkísérhetem, amikor… Látni akarja Brantet. Szüksége van rá, hogy lássa.

– Majd értesítjük. Peabody, vezesd Mr. Jacobyt McNabhoz, és kísérd ide Dolby Kesslert.

– Jöjjön velem, Mr. Jacoby.

A férfi felállt.

– Tudom, hogy ez most lényegtelen. Láttam az Icove-ügyet, kétszer is. Brant egyszer dolgozott Marlóval, az egyik első videójában. Juliannel is dolgoztak közösen. Amikor megtudta, hogy kis híján meggyilkolták, és napvilágra kerültek a dolgai, azonnal a segítségére sietett.

– Komolyan?

– Igen, felajánlotta neki a segítségét. Hogy legyen valaki, akivel beszélgethet, amíg túl nem teszi magát a történteken. Ráadásul szólt néhány szót az érdekében a producernek és a rendezőnek, amikor összeállították a Vörös Lóról szóló folytatást. Megegyeztek, ha Julian tiszta marad, a folytatásban is játszhatja Roarke szerepét. Nem ugyanazokban a körökben mozogtak, Brant ennek ellenére kiállt mellette. Mert ilyen ember volt. Azt akartam, hogy tudja.

Miután Peabody és Lin távoztak, Eve felnézett az elegáns kazettás mennyezetre.

Lehet, hogy Brant Fitzhugh kikezdhetetlen, segítőkész ember volt, gondolta, de ettől még nagyon is halott.