Edward White

Alfred Hitchcock

tizenkét élete

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előszó

1.  A FIÚ, AKI SOSEM NŐTT FEL

2.  A GYILKOS

3.  A SZERZŐ

4.  A NŐCSÁBÁSZ

5.  A KÖVÉR FÉRFI

6.  A DANDY

7.  A CSALÁDAPA

8.  A KUKKOLÓ

9.  A SZÜLETETT KOMÉDIÁS

10.  AZ ÚJÍTÓ

11.  A LONDONI

12.  ISTEN EMBERE

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált irodalom

Forrásjegyzék

A szövegek forrásai

Filmográfia

Rövidítések jegyzéke

Impresszum

Hitchcock, 1972 (© Cultiris Képügynökség/INTERFOTO)

A közkönyvtáraknak és a független moziknak

Előszó

Alfred Hitchcock 1921 tavaszán kezdte meg filmes karrierjét. Néhány hónappal azelőtt olvasta, hogy az amerikai illetőségű Famous Players-Lasky Filmgyártó Vállalat megnyitotta kirendeltségét szülővárosában, Londonban, és kezdő szövegírókat keres némafilmjei történet- és dialógus-feliratkártyáinak elkészítéséhez. A húszas évei elején járó fiatalember bolondult a moziért, és már évek óta reklámszövegeket írt a W.T. Henley’s Telegraph Works távírócég kiadványaiba, így alkalmasabbat nem is találhattak volna erre a munkára.

Az amerikai filmvállalat első tervezett némafilmje A sátán keservei{1} című regény adaptációja volt. Hitchcock megszerezte a könyvet, és a reklámmal foglalkozó kollégái segítségével kitalálta a némafilm inzertjeit{2}, majd bekopogott velük a filmgyárba. Sajnos azonban csalódnia kellett, mert a filmötletet addigra elvetették. Hitchcock csüggedten távozott, ám kisvártatva újabb inzerttervekkel tért vissza, de ezúttal a cég újonnan bejelentett némafilmjéhez. Leleményességével sikerült lenyűgöznie a vezetőséget, amely úgy döntött, szabadúszóként ad neki egy esélyt. Mivel a filmvállalat nem fizetett túl sokat, Hitchcock megtartotta a főállását, és feketén dolgozott nekik, olykor a mellékesből csúsztatva főnökének, aki cserébe szemet hunyt a dolog fölött. Mivel Hitchcock az első feladatokat jól teljesítette, az amerikai filmstúdió rövid időn belül teljes állást ajánlott neki, amelyet ő elfogadott, és – feltehetően – 1921. április 27-én lépett ki a Henley’s-től. Amit a távközlés Hitchcock távozásával veszített, azt a nemzetközi filmipar többszörösen megnyerte…

A fenti történet – amelyet maga Hitchcock mesélt el – már tartalmazza a rendező mintegy hatvan évig tartó filmes karrierjének fő összetevőit: a hatalmas ambíciót, az élénk képzelőerőt, a törekvést, hogy minél kevesebb szóval minél többet mondjon el, az irodalmi forrásanyagokat, valamint mások közreműködésének igénybevételét a hitchcocki célok érdekében. A fenti anekdota valószínűleg arra is szolgált, hogy Hitchcock szemléltesse gondosan ápolt imázsát: a kívülálló zsenit, aki tehetségével, szorgalmával és ravaszságával bármilyen akadályt legyőz.

A Famous Players-Lasky Filmgyártó Vállalatnál dolgozó serény újoncból alig hat év alatt valóságos legenda lett. 1927-ben Hitchcock jelentős hírnévre tett szert első három filmje, A gyönyörök kertje (The Pleasure Garden, 1925), A hegyi sas (The Mountain Eagle, 1926) és A titokzatos lakó (The Lodger: A Story of the London Fog, 1927){3} sikereivel. Zsenije azonban nem csak és kizárólag a filmművészetben nyilvánult meg. Hitchcock elmondása szerint a fent említett év karácsonyának reggelén barátai és családtagjai meglepő ajándékot találtak kiakasztott zoknijukban: egy apró kirakós játékot, amely a csodagyerek sziluettjét ábrázolta. Jellegzetes hitchcocki fogás volt a kilenc darabból álló önarckép, a jópofa art deco csecsebecse, sőt maga az ötlet is, hogy karácsonykor saját képmásával ajándékozza meg a családját és a barátait.

Később Hitchcock személye is egyfajta reklámhordozóvá és műalkotássá, afféle két lábon járó logóvá vált. Ekkor született – ahogyan a kritikusok emlegetni kezdték – a „hitchcocki stílus”. Védjegyét hírneve, magánéleti mítosza és a filmjeiben megjelenő témák, esztétikai elemek és hangulatok izgalmas egyvelege alkotta. A következő fél évszázadban Oscar Wilde-hoz és Andy Warholhoz hasonlóan saját magát is aktív összetevőként használta széles körben ünnepelt ötvenhárom alkotásában{4}. A legendás rendező a nagy hollywoodi nevek között abban is egyedülálló, hogy személyének mítosza túlragyogja számtalan filmklasszikusát.

Hitchcockot ma már a filmművészet kiemelkedő alakjaként tartjuk számon. Paula Marantz Cohen történész szerint a rendező pályafutásának tanulmányozása lehetőséget nyújt arra, hogy „viszonylag kevés energia és idő befektetésével a mozgófilm teljes történetét áttanulmányozhassuk”. A filmgéniusz munkássága átível a némafilm és a korai hangosfilm korszakán, a fekete-fehér filmektől a színes technikán át a térhatású moziig, helyet kap benne az expresszionizmus, a film noir, a társadalmi realizmus, a thrillerek, a harmincas évek screwball vígjátékai és a horror csakúgy, mint a weimari köztársaság filmművészete, Hollywood aranykora, továbbá a televíziózás első időszaka és a termékeny hatvanas-hetvenes évek, olyan pályatársakkal, mint Kubrick, Spielberg és Scorsese.

Hitchcock jelentősége túlmutat a mozi világán. Sok tekintetben a 20. század emblematikus művészének nevezhetjük, bár meglehet, nem feltétlenül ő volt a legtehetségesebb vagy a legjelentősebb, a hatása azonban kétségkívül óriási. Élete és a számos műfajt ötvöző, több médiumból kikerülő mozgóképes alkotásai a nyugati kultúra kulcsfontosságú témáit dolgozzák fel, a dühöngő húszas évektől egészen a hatvanas évek hippi korszakáig. Hitchcock története egyben az Egyesült Államok kulturális nagyhatalommá válásának története is. A feminizmus térnyerése; a szex, az erőszak és a vallás növekvő súlya a popkultúrában; a pszichoanalízis népszerűvé válása; a marketing és a reklám kulturális tényezővé válása, valamint a művészet és a szórakoztatóipar közötti határok elmosódása mind e korszak jellemzői. Hitchcock személyisége és művészete kulturális mérföldkő, a film, a televízió, az irodalom és a reklámipar világában egyaránt korszakalkotó jelentőségű. A Simpson család nézőközönsége éppúgy ismeri őt, mint a velencei biennálé kritikusai. Filmjeinek érzelmi hajtóereje a szorongás, a félelem, a paranoia, a bűntudat és a szégyen; visszatérő témái a megfigyelés, az összeesküvés, a hatalommal szembeni bizalmatlanság és a szexuális erőszak. Hitchcock filmjeivel mindkét téren erőteljesen szólítja meg a mindenkori közönséget. Míg a hatvanas években filmjei főként a filmtudományban kerültek a kutatások homlokterébe, ma már számos társadalomtudományi terület elemzi azokat, a gender- és queerkutatásoktól az urbanisztikán át az elhízással, a vallással vagy a kriminológiával foglalkozó tanulmányokig. Hitchcock amolyan időn kívüli figura, egy viktoriánus relikvia volt a 20. század sűrűjében, akinek jellegzetes alakja ma is számos formában él tovább.

A kötetben tizenkét szemszögből mutatjuk be az olvasóknak Hitchcock életét, ami tizenkét különböző portrét jelent. Ezek mindegyikében a férfi, a saját maga által kreált közszereplő és a legendás alak egy-egy alapvető vonását ismertetjük. A könyvben nem pusztán Hitchcock életéről, de számos egyéb szerepéről is mesélünk. Szerepekről, amelyeket valóban eljátszott, és olyan szerepekről, amelyeket mi, nézők vetítettünk ki rá. A kötetből Hitchcock tizenkét különböző arcát ismerhetjük meg: a rakoncátlan udvari bolondot, a magányos, rettegő gyermeket, a problémamegoldó újítót, a világpolgárt, aki lélekben mindig londoni maradt, és a határokat feszegető művészt, akinek munkáiban az erőszak és a káosz volt a teremtőerő. A híres rendező pályatársai is megszólalnak: azok, akik inspirálták, és azok is, akik tőle merítettek. A Hitchcock brand egyik fő eleme az a gondolat, hogy a rendező saját filmuniverzumának teljhatalmú alkotója volt. Ez igaz is, meg nem is. Tehetsége tagadhatatlan, mint ahogyan az is, hogy a mára fogalommá vált „Hitchcock” nem jöhetett volna létre kreatív munkatársak, újságírók, publicisták és persze a nagyközönség nélkül.

A könyvben bemutatott tizenkét élet évtizedeken ível át, összekapcsolva a fiatal Hitchcockot időskori önmagával. A róla kialakult közismert kép a rendező fénykorához, az ötvenes és kora hatvanas évek imázsához köthető. Csakhogy már jóval a Psycho (Psycho, 1960) ijesztő nagybácsija előtt létezett egy másik Hitchcock is: a nagyvárosi dzsesszkorszak ifjú és szertelen Hitchcockja, aki megörökítette a két háború közötti Londont a vásznon, briliáns módon előrevetítve azokat a motívumokat és hatásokat, amelyek későbbi felkavaró munkáinak velejét jelentik.

David Galenson közgazdász szerint kétféle zseni létezik: a termékeny, koravén Picasso-típus és a töprengő, elmélkedő, későn virágzó cézanne-i alkat, aki ugyanazokat az alkotói köröket rója. Talán Hitchcock az egyetlen kiemelkedő művész a múlt századból, aki mindkét változatot meggyőzően képviselheti. Paradox – egyszersmind tagadhatatlan – módon ez az emblematikus figura egyszeri és megismételhetetlen. Népszerű imázsa számos művészeti ágból táplálkozott. Éppúgy hatott rá a viktoriánus szépművészet, mint az Edward korabeli zenés mulatók előadásai, a hollywoodi stúdiófőnökök vagy az európai avantgárd, a nagyközönség előtt pedig már a modernizmus jellegzetes angol képviselőjeként jelent meg. Egy olyan nemzeti kultúra szülötte volt, amelyben a múlt iránti nosztalgia és a hagyományok nagy szerepet játszottak, ő mégis folyton az újszerűséget és a legmodernebb technológia kínálta lehetőségeket kereste. Tabukat feszegetett, kísérletezett, és marginális elemeket emelt be a fővonalba. A modern városi közeg szószólójaként Hitchcock a technika és a filmes eljárások jelentőségét hangsúlyozta mindig is: arra használta a felvevő, a stúdiódíszlet és a vágóasztal adta lehetőségeket, hogy eljátsszon a mozgással, a tempóval és az idővel. Ahogyan minden egyes valódi modernista, ő is élvezte, ha a fennálló trendeknek fricskát adva sokkolhatta a tiszteletre méltó befogadói érzékenységet. Egyszerre volt világfi és öncélú legendagyáros, látványvarázsló, impresszárió és olyan műsorok házigazdája, amelyeknek középpontjában személyes mitológiája állt. Minél nagyobbra nőtt mítosza, annál szívesebben figurázta ki azt vicceivel, iróniájával és önparódiáival. Mire a hatvanas évek kulturális forradalma megkezdődött, a modernista fenegyerek már a dörzsölt, öreg cinikus képét öltötte magára a posztmodern jegyében.

Noha Hitchcock sokat hangoztatta, hogy ami a szívén, az a száján, mégis egész életében rejtélyes, ellentmondásos személyiség maradt. Hatalmas egója mögött törékeny önbecsülés rejtőzött, és éppúgy tudta utálni, mint imádni önmagát. Adottságait illetően és a véleményalkotásában már-már félelmetesen magabiztos volt, ugyanakkor állandó megerősítésre szorult a hozzá közel állóktól és a közönség soraiban ülő vadidegenektől egyaránt. Páratlan tehetsége volt ahhoz, hogy az emocionális élményeket a nagyközönség számára tolmácsolja, ugyanakkor saját érzelmeit csak nehezen tudta értelmezni. Folyton aggódni látszott mások miatt: úgy érezte, az emberek fenyegetik őt – tehát egymásnak ellentmondó üzeneteket közvetített saját magáról. Próbálta elhitetni közönségével, hogy idegroncs és hidegvérű is egyben. Büszke volt finom modorára, kifinomult ízlésére, ugyanakkor hatalmas étvágyával egyfolytában küzdött. Férfi mivolta a hatalom részegítő érzésével töltötte el, ám el is borzasztotta őt. A nők szövetségesének vallotta magát, az utókor mégis zsákmányéhes, hatalmával visszaélő ragadozóként tartja számon. Komoly tudást, tapasztalatot és fegyelmezettséget sugárzott, mégis úgy élt és halt meg, hogy zavarba ejtette mindaz, amit erről a világról tudott, és rémületbe kergette mindaz, amit nem tudott a következőről.

Ennyi ellentmondás természetesen megdöbbentően különböző értelmezéseket szült Hitchcockkal kapcsolatban. Sokan élvhajhász fenevadnak látták, mások odaadó férjnek. Egyesek töprengő művésznek, mások vásári csepűrágónak. A róla kialakult pesszimista embergyűlölő képe sem éppen illik a reménytelen romantikushoz, akit egyesek az életmű mögött látni vélnek. Halála óta ezek a szélsőséges elképzelések valóságos trópusi dzsungellé nőttek Hitchcock neve körül – ám, lássuk be, a magokat ő maga vetette el! A már életében is számtalanszor felmerült kérdést, miszerint: „Ki az igazi Alfred Hitchcock?”, talán helyesebb lenne úgy feltennünk: „Melyik Alfred Hitchcock áll hozzám a legközelebb?”

A könyv minden egyes fejezete – akárcsak az önmagáról rajzolt híres sziluett – egy újabb ecsetvonást ad a hitchcocki portréhoz, és ha már mind a tizenkettőt magunk előtt látjuk, akkor lesz teljes a kép. Egy azonban bizonyos: mindegyik mélyén ott lapul az a Hitchcock, aki a filmkészítés minden területének megszállottja: a színtechnikától a jelmezekig; a díszlettervezés legapróbb mozzanataitól egészen a kísérőzenéig; a hangeffektektől a forgatókönyvírásig; aki behatóan ért az átgondolt színészválasztásból fakadó döbbenetes kémiához, a világítással elérhető átváltozásokhoz vagy ahhoz, milyen csodákat lehet teremteni egy vágóasztalon. „Soha senkit nem láttam még, aki oly mértékben élvezné a filmkészítést, mint Hitch. Része a személyiségének. Bárcsak úgy élhetnénk, ahogyan ő a munkáját élvezi” – mondta róla barátja és kollégája, Norman Lloyd.

Ám hogy számtalan arca közül akad-e olyan, amelyikkel példát mutathat nekünk, örökre borzongató talány marad.

1.

A FIÚ, AKI SOSEM NŐTT FEL

Az első világháború után másfél évvel Londonban szinte tapintható volt a gyász: félbehagyott életek kísértettek az élők között. A Pán Péter alkotója, az ünnepelt színdarabíró, J. M. Barrie is a gyászolók között volt. A háború elvette tőle a színházi sikereiben kulcsszerepet játszó barátját, Charles Frohman Broadway-producert és George Llewelyn Daviest is, akiről az elveszett fiúk egyikét mintázta a Pán Péterben.

J. M. Barrie 1920 áprilisában a londoni Royal Haymarket színházban vitte színre legújabb darabját, a Mary Rose-t. A darab címadó hősnője – Pán Péterrel ellentétben – szeretne felnőni, de nem tud. Amikor édesapja elviszi őt egy távoli skót szigetre, a kislány hirtelen eltűnik, és csak három hét múlva bukkan elő újra, mit sem sejtve arról, hogy eltűnése óta valójában nem néhány óra telt el. Ezután évek múlnak el eseménytelenül, miközben legbelül Mary Rose furcsamód továbbra is gyermek marad. Később, immár fiatal feleségként és anyaként Mary Rose ráveszi férjét, hogy vigye el ismét a skót szigetre, ahol újra eltűnik, és csak néhány évtizeddel később kerül elő anélkül, hogy egy napot is öregedett volna. Amikor a családjától megtudja, hogy fia időközben felnőtt és nyoma veszett az első világháborúban, belehal a megrázkódtatásba. Mary szellemként jár vissza a hajdani kedves kislány képében, és kétségbeesetten keresi fiát a családi házban. Barrie fantasztikus története nem is lehetett volna aktuálisabb.

A közönség soraiban ott ült a távírócég ifjú reklámszövegírója, Alfred Hitchcock is, akinek az volt a leghőbb vágya, hogy a filmes körökbe bekerüljön. Alfred gyakran járt a West Endre, a háború előtt még a szüleivel, később inkább már csak egyedül. Ez is egyike volt magányos és magával ragadó élményeinek, amelyek intenzív fantáziavilágát táplálták.

Barrie bizonyos szempontból előrevetítette Hitchcock művészi személyiségét. Mindkettőjük témái a megszállottsággal kapcsolatos, örök érvényű kérdések köré épültek, és mindketten a tábortűz mellé illő, varázslatos történeteket meséltek, amelyek jóval mélyebbek és felkavaróbbak voltak, mint ahogy elsőre tűntek. Még a Mary Rose kritikái is jelentős hasonlóságot mutatnak a későbbi Hitchcock-kritikákkal: „Ez a hátborzongatóan szép darab valósággal megigézett, reszketve indultunk haza” – olvasható az egyik londoni lapban. A cikk szerzője odaszúrt egyet a sznob, goromba frátereknek, akik lenézték Barrie műveit, de azoknak is, akik rejtett jelentés után kutattak darabjaiban. „Egyesek metaforát látnak az állványokban és szimbólumot a szenesvödrökben.” Hajszálra ugyanazok az ellenvetések, amelyeket a kritikusok többsége később a Hitchcock-filmek fanatikus rajongóinak szemére vetettek. Egy másik filmítész elismerően „finom tortaszeletnek”{5} nevezte a Mary Rose-t: márpedig Hitchcock egyik sokat ismételt hencegése az volt, hogy míg „egyes filmrendezők életszeleteket készítenek, én tortaszeleteket”.

A Mary Rose című darab a rendező egész életére hatással volt. Amikor 1958-ban a Szédülés (Vertigo, 1954) című misztikus filmjét készítette, zeneszerzőjének, Bernard Herrmann-nak inspirációul a Mary Rose zenéjét javasolta. Néhány évvel később Hitchcock a színdarab alapján írt egy forgatókönyvet, azonban a stúdió túl elvontnak találta, így a filmváltozat végül nem készült el. A Mary Rose iránti erős kötődése szinte megfoghatatlan volt: közrejátszott benne a színház magával ragadó varázsa, a főszereplő, Fay Compton éteri jelensége és az érzés, amelyet a gyermekkor védőburkának megrepedése kelt. Mint a húszas években a közönség soraiból oly sokan, az ifjú Hitchcock is átélte a korábbi évek veszteséggel és fojtogató szorongással járó, felkavaró, nehezen feldolgozható érzelmi élményeit. Akárcsak Mary Rose, Hitchcock egy része is örökre gyermek maradt. Ahogyan ő fogalmazott: „A férfi nem különbözik a gyermektől.”

Hitchcock sokat küzdött azzal, hogyan fejezze be filmjeit. Ékes példa erre a Psycho zárójelenete. A légből kapott fejlődéslélektani kiselőadás az utolsó percben került be a forgatási rendbe, azért, hogy megmagyarázzák, Norman Bates miért követte el a gyilkosságokat. Ugyanakkor a Hitchcock-filmek befejezése körüli problémákat olykor a cenzorok kifinomult érzékenysége, máskor az orrukat mindenbe beleütő, makacs producerek gerjesztették, de olyan is előfordult, hogy Hitchcock a nézők elvárásai miatt törekedett a tisztán érthető cselekményre. A filmkezdésekkel ugyanakkor ritkán akadt hasonló nehézsége. Különösen akkor nem, amikor a történetmesélés stílusa magán viselte azokat a jegyeket, amelyek Hitchcockot „Hitchcockká” tették.

Hitchcock gyermekkora teljesen hétköznapi volt. 1899. augusztus 13-án született Kelet-Londonban, a Leytonstone negyedben, Essexben. Apjának zöldség- és gyümölcskereskedése volt a High Road 517. szám alatt, a család pedig a fölötte lévő lakásban élt. Amikor a kis Alfred megszületett, Emma és William Hitchcocknak már volt két gyermeke: a kis William kilenc-, Ellen pedig – akit Nellie-nek becéztek – hétéves volt ekkor. Hitchcock apja az a jellegzetes 19. századi figura volt, aki miatt az angolokat méltán nevezik „szatócsnépségnek”. Büszke volt arra, hogy a maga ura, és erkölcsi erénynek tartotta, ha egy pennyből kettőt csinált, bár hozzá kell tennünk, hogy ezekből a bizonyos pennykből tetemes összeget hagyott kedvenc kocsmái pultján. Öccse, John jobb példa a sikeres angol boltosra: neki élelmiszerüzlet-lánca volt, és bevételeiből ötszobás házat vásárolt London tehetős negyedében, Putney-ban, sőt néhány fős személyzetet is fenntartott.

Hitchcock anyja, Emma egyszerre volt szórakoztató és a család rettegett úrnője. Otthonukban a tisztaság és a rend nemcsak elvárás volt, hanem egyben a lelki erények tanúbizonysága is. „Csodálatos, erőteljes karakter volt – emlékszik vissza nagyanyjára Hitchcock lánya, Patricia. – El lehet hát képzelni, mennyire félhettek tőle a gyerekek… Egy szavára ugrott mindenki.”

Bár a Hitchcock családban fontosnak tartották a szorgalmat és az önuralmat, ettől függetlenül nem éltek puritán életet. Rendszeresen jártak színházba, klasszikus felolvasóestekre, kiállításokra és cirkuszi előadásokra is. Egynapos kirándulásokat tettek a Temze partján és Essexben, tengerparti nyaralásokat szerveztek Cliftonville-be, Kent megyébe, ahol John bácsikájuk tágas házat bérelt.

{1} Marie Corelli: A sátán keservei. Traub B. és Társa, Budapest, 1906.

{2} Állókép vagy felirat mozgóképbe illesztve. (A Szerk.)

{3} Hitchcock mindhárom alkotását 1921-ben mutatták be először, de csak a következő évben kezdték el országszerte vetíteni.

{4} Igazából ötvennégy, ha beleszámoljuk A gyilkos (Murder! 1930) német nyelvű változatát, amelyet a rendező párhuzamosan forgatott az angolszász verzióval.

{5} Slice of cake: 'tortaszelet'