E. Kaman

Öregedés őszintén

Bárcsak tudtam volna,

mire számítsak

Kiadja: Lokay

2026

Az alábbi mű felhasználásával:

E. Kaman: Aging Laid Bare – What I Wish Someone Had Told Me

ISBN szám: 978-1-9990366-6-9

© E. Kaman, 2026

Magyar nyelvű kiadás:

ISBN szám: 978-1-9990366-7-6

© E. Kaman 2026

Minden jog fenntartva.

A kiadvány egyetlen része sem sokszorosítható vagy továbbítható semmilyen formában vagy eszközzel, elektronikus, mechanikus vagy kézi úton, beleértve a fénymásolást, a hangfelvételt vagy bármely információtároló és -visszakereső rendszert, a kiadó írásos engedélye nélkül.

Magyar nyelvre átdolgozta: Eva Lokay

Borítóterv és kivitelezés: Eva Lokay

Szerkesztette: Eva Lokay

Lektorálta: Pápes Éva

Könyvtervezés: Kálmán Ibolya

Kiadó: Lokay

Tartalomjegyzék

Figyelmeztetés

Mielőtt belekezdünk

Amit senki nem mondott el

Az öregedés (l)imitációja

1. fejezet: Amit mások látnak – először az arcról

Az első gyűrűk

Ahogyan az arc megfakul

Szemtől szembe

Mosolyvonalak

Ajaktól a csíkig

Nem a mosolyért

Párna-rituálé

Bokáig

Közjáték

Három mód, ahogy a dolgok elkezdődnek

2. fejezet: Amit mások látnak – nyaktól lefelé

Egy pulykanyak vallomásai

Szárnyak

A kezeim tudása

Az empire derekú ruha árulása

A nagy vándorlás

A bőr mélységei

Mozgó célpont

Körömreszelő

Közjáték

Viccelődés

3. fejezet: A változó test

Amikor az ujjak félrebeszélnek…

…és a fogás meglazul

Akarat, erő nélkül

A beülés…

…és a felállás művészete

Zuhany

Közjáték

Utak és árnyak

4. fejezet: Amiről csak én tudok

A megőrzött sebhely

A kalcium dala

Túl meleg, túl hideg

Amikor nem érzem

Alapélmény: felülírva

A poén, ami rólam szól

Közjáték

Hogyan hordozzák mások a lelküket

5. Fejezet: Öregedő érzékszervek

Tücsökciripelés

Hangrétegek

A lány a szememben

Támasz nélkül

Só

Az öntudatlan másodperc

Közjáték

Túl sok feladat

6. fejezet: Áthangolás

A felét égetem csak

A hetvenegyensúly

Tükröm, tükröm

TikTok

Újra nézni

A feledékenység pánikja

Közjáték

Elveszett karácsonyok

7. fejezet: Szembesülés a határokkal

Kezek a korláton

Hosszú hétvége

Négytől tízig, aztán vissza

Piramis

Most nem

Fejjel lefelé

Közjáték

Magány

8. fejezet: Szabadság forgatókönyv nélkül

Elengedni

Az utolsó választás

A váltás

Végre szabadon

Közjáték

Megoldva

9. fejezet: Ami számít

Fotók

Zene évtizedeken át

Aggódom értetek

Technológia versus törzsi bölcsesség

Közjáték

Tanács

Epilógus

A márványmacska

Figyelmeztetés

Ez a könyv az én személyes élményeimet és gondolataimat tartalmazza az öregedésről. Nem vagyok orvos vagy egészségügyi szakember; az itt leírtak nem helyettesítik az orvosi vagy más szakmai vizsgálatot, kezelést vagy tanácsadást.

Aki szeretné kipróbálni, amit leírok – akár gyakorlatokat, szokásokat, vagy életvezetési ötleteket –, az saját felelősségére tegye. Én és a kiadó nem vállalunk felelősséget semmilyen kárért, sérülésért vagy veszteségért, amely az itt leírtak követéséből származik.

E. Kaman

Három szeretett lányomnak ajánlom

Ez a könyv nektek szól – így osztom meg mindazt, amit láttam, éreztem és tanultam azon az úton, amelyet mindannyiunknak végig kell járnunk. Segítsenek nektek ezek a szavak, hogy megtaláljátok saját utatokat, méltósággal és bátorsággal, ahogy múlnak az évek.

Szerető édesanyátok

Mielőtt belekezdünk

Amit senki nem mondott el

„Elég rossz, hogy át kell élnem. Elolvasni is? Azt már nem!”

Ezt mondta velem egykorú barátnőm, amikor megkértem, hogy vegyen részt ennek a könyvnek a megírásában. Kerek-perec visszautasította nemhogy az írást, de még az olvasását is. Ez őszintén meglepett engem. Miért akarja teljesen elkerülni, hogy az életnek ezzel a szakaszával foglalkozzon?

Egy kicsit megcsalatva éreztem magam, mert természetesen arra számítottam, hogy velem tart majd, ahogy mindig is tette. Eddig négy könyvet írtunk együtt. Mégis, nélküle is nekikezdtem, mert tudtam, hogy ezt a könyvet meg kell írnom. Egy pillanatig sem kételkedtem benne.

Az évek során annyi véleményt olvastam az öregedésről, hogy megszámolni sem tudnám. Ha valamely következtetést levontam ebből, az az, hogy az emberek sokféleképpen viszonyulnak hozzá: van, aki elfogadja, van, aki harcol ellene, és van, aki egyszerűen megpróbálja figyelmen kívül hagyni.

Az öregedéshez nincs szabálygyűjtemény. Mindenkinek magának kell eligazodnia rajta – vagy nyersebben szólva elviselnie. Azért mondom hogy „elviselni”, és nem „túlélni”, mert a túlélés azt sugallja, hogy van valami a másik oldalon. Itt pedig mindannyian pontosan tudjuk, mi vár ránk az út végén.

Mégis, miért fordítjuk el a tekintetünket attól, ami a testünkkel és a lelkünkkel történik az évek múlásával? Többször feltettem magamnak ezt a kérdést, és aztán rájöttem: azért, mert nehéz végignézni a változást, nehéz beismerni, hogy a dolgok már nem úgy működnek, mint régen. Ki akarna szembenézni ezzel, amikor sokkal könnyebb homokba dugni a fejünket!

Az orvosi szakirodalom klinikai szavakat használ: kollagéncsökkenés, elasztinlebomlás, csökkent fibroblaszt-aktivitás – igen, ezek tények, de üresek, nem segítenek igazán.

A cikkek és blogok tele vannak tanácsokkal: mozogj, ne igyál alkoholt, ne dohányozz, légy pozitív, kezeld a pénzügyeidet – a szokásos felsorolás.

A radikálisabb írások még tovább mennek: ígérnek anti-aging stratégiákat, lépéseket az öregedés visszafordítására, módszereket arra, hogyan lehet kijátszani a hatásait, és így tovább.

Mind arról szólnak, hogy mit „kellene” és „szükséges” tenni az időseknek – persze a szerző szempontjából. És legtöbbjük hangosan, magabiztosan állítja: örökké fiatalnak kell maradnod – vagy legalábbis addig, ameddig emberileg lehetséges – és ha nem sikerül, hát az a te hibád.

De nem találtam olyan forrást, amely ténylegesen megmutatta volna az öregedés érzését. A legtöbbet mintha valamilyen másfajta emberek írták volna. Egy párhuzamos emberiség, más szokásokkal, értékekkel, élettapasztalattal. Az a világ, amit ők leírnak, nem is hasonlít az enyémre.

A kommentekről meg inkább ne is beszéljünk. Őszinték ugyan, de homályosak:

„Az öreg mindig kb. húsz évvel idősebb, mint amennyi te vagy, így igazán sosem öregszel meg.”

„Az egyik legrosszabb dolog az öregedésben az, hogy látod, ahogy az előtted járó nemzedék, azok az emberek, akiket egész életedben ismertél, eltávoznak.”

„Az öregség nem csak úgy hirtelen történik; a változások annyira fokozatosak, hogy alig veszed észre.”

Mind igaz, de túlságosan általános, személytelen. Az ember azon tűnődik: mégis, mit kezdjek ezzel?

Amit én tudni akartam, az az: milyen érzés öregedni? Milyen érzés, mikor a bőröm elkezd megereszkedni és elvékonyodni, mikor történik ez meg, hogyan veszem észre, milyen gondolatok futnak át az agyamon, és hogyan reagálok érzelmileg?

A könyvek, blogok, cikkek sosem válaszolták meg ezeket a kérdéseket. Nem mutatták meg az öregedés nyers valóságát, vagyis a saját testedben, a saját idődben való megélés tapasztalatát. Én valami brutálisan őszintét kerestem, szűrők nélkülit, ami a lényegre tapint. És nem találtam.

Ezért elkezdtem jegyzetelni minden alkalommal, amikor változást éreztem. Nem történeteket írtam, csak apró emlékeztetőket.

Egyszer aztán te – a legidősebb lányom – rátaláltál a jegyzetekre, és megkérdezted, mik ezek. Elmagyaráztam, és te azt mondtad, hogy te nagyon is szeretnéd előre tudni ezeket a dolgokat. Akkor ígértem meg, hogy egyszer majd megosztom veled.

Nos, hetvenéves vagyok, nyugdíjba mentem, és úgy érzem, eljött az ideje, hogy betartsam az ígéretem. Szeretnék lehetőséget adni neked arra, hogy megértsd, mi várhat rád. Nem ijesztgetni akarlak, hanem felkészíteni. Talán az én tapasztalataim segítenek abban, hogy legalább egy kicsit felvértezve nézhess szembe azzal, ami előtted áll. Biztosan vannak mások is, hozzád hasonlók, akik szívesen tudnának minderről. Én örültem volna, ha valaki elmondja nekem előre.

A kortársaimra is gondolok, az én korosztályomra, akik talán felismerik a saját küzdelmeiket ezeken az oldalakon, és találnak bennük egy kis vigaszt, tisztánlátást, vagy legalább azt az érzést, hogy valaki más is azt éli át, amit ők. Hogy más is észrevette ugyanazokat a furcsa, kényelmetlen, néha abszurd változásokat a testében és az elméjében. Hogy nem csak velük történik, és nem képzelődnek.

Végül könyvem szól azoknak a gondozóknak, akik időseket látnak el. Lehet, hogy azért olvassák, mert próbálják megérteni, min megy keresztül az, akit szeretnek. Talán segíteni próbálnak, vagy egyszerűen csak jobban kommunikálni.

Azt remélem, rálátást tudok adni az öregedés láthatatlan oldalára, amelyről nem beszélünk.

Íme tehát: az öregedés általam megélt tapasztalata – a jó, a rossz, és minden egyéb, ami a kettő között van.

Az öregedés (l)imitációja

Ráhangolódásként hadd meséljek neked először az Empátia Kísérletről.

Képzeld el, hogy belebújsz egy öltözékbe, ami azonnal ötven évet ad a testedhez. Mi lenne, ha csak egy órára átélnéd az öregség valódi fizikai súlyát? Pontosan ez volt a kor-szimulációs program célja.

Az egész az 1990-es években kezdődött, a német mérnök és gerontológussal, Dr. Lothar B. Mayerrel. Ő alkotta meg a Gerontológiai Tesztruhát, röviden GERT-et. Az ötlet az volt, hogy az emberek megtudják, milyen érzés idősnek lenni, és első kézből tapasztalni meg a fájdalmakat és nehézségeket.

És valljuk be, fiatalon milyen gyakran gondolunk arra, milyen érzés lesz megöregedni? Azt hiszem, nem túl sokszor.

Dr. Mayer ezt akarta megváltoztatni. Empátiát ébreszteni, kirángatni minket a fiatalság sebezhetetlennek tűnő buborékjából, és egy idős ember állapotába helyezni minket, ha csak rövid időre is. Belebújsz, és hirtelen megtapasztalod, milyen nehézséget jelent a legegyszerűbb napi tevékenység.

És működött! A GERT ruha hamar elterjedt kutatói körökben, képzési eszközként is használták.

A ruha különféle kiegészítőkkel volt ellátva: ormótlan volt, ami minden elképzelhető helyen szorított; halláscsökkentő fülvédői voltak, amelyek a hangokat háttérzajjá tompították; súlyozott mellények lassítottak minden mozdulatot. Viselés közben egyszerre csak észreveszed, mennyire nehéz átmenni egy szobán, vagy felemelni egy teli poharat anélkül, hogy kilöttyentenéd a tartalmát.

A GERT után mások is csatlakoztak. Az MIT AgeLab-ja megalkotta az AGNES-t – egy még intenzívebb változatot, amely emberközelbe hozza, milyen lehet nyolcvanévesnek lenni, különösen, ha valaki krónikus betegségekkel küzd. Az AGNES mindent tartalmazott – súlyokat, amik az izomvesztést szimulálják, gumipókokat, amelyek merevvé és rugalmatlanná változtatják az ízületeket, és speciális szemüveget, amely elhomályosítja a látást.

Tervezők, egészségügyi szakemberek, sőt még tévéműsor-vezetők is kipróbálták ezeket a ruhákat, hogy átérezzék, mit okozhat az öregedés a mindennapokban – hogyan jársz, hogyan kezeled a tárgyakat a kezedben, és mennyi erőfeszítést igényelnek az alapvető dolgok.

De az igazság az, hogy ezek a ruhák csak ennyit tudnak: a tapasztalás külsőségeit, az öregedés fizikai oldalának korlátozott bemutatását. Nem érintik az elmét, az emlékeket vagy az érzelmeket. Lelassíthatják a járásodat, de nem mutatják meg azt a pillanatot, amikor a tükörbe nézel, és nem ismered fel, ki néz vissza rád. Az öregedés valódi története, amit én akarok elmesélni, sokkal mélyebben rejlik.

Azt a lényegi részt akarom megosztani veled, amit ezek a ruhák nem tudnak megragadni. Az érzéseket, a felismerések villanásait. Azokat a pillanatokat, amelyek érzelemmel telítettek, és amelyek felfedik az igazi történetet – sokkal gazdagabbat, mint amit bármilyen öltöny szimulálni tud.

1. fejezet: Amit mások látnak – először az arcról

Az első gyűrűk

Furcsa módon nem az arcomon, hanem az ujjaimon vettem észre először az öregedés jeleit.

Úgy emlékszem rá, mintha tegnap történt volna. Villamoson utaztam, harmincöt évesen. Kapaszkodtam a felső korlátba, éreztem, ahogy ringat a jármű.

A kezem az arcom előtt volt, és így, egészen közelről, megláttam, hogy az ujjaim középső hajlatán a bőr meggyűrődött. Úgy nézett ki, mint két kicsi, egymásba fészkelődő gyűrű.

Azt gondoltam: „Remek! Biztos fáradt a kezem. Talán csak egy kis krém kell neki.” Hazaértem, bekentem, és a gyűrűk eltűntek.

Akkoriban gyakran jártam azzal a villamossal, és legközelebb újra észrevettem a kis gyűrűket. Bosszankodtam, mert úgy éreztem, gúnyolódnak. Persze azt vártam, hogy egyszercsak visszakapom a sima, gyűrűtlen ujjaimat. De a gyűrűk makacsul, újra és újra megjelentek. Idővel el kellett fogadnom: véglegesen ott maradtak.

Sokkal később ébredtem rá, hogy ez volt az első alkalom, amikor tudatosan észrevettem egy látható öregedési jelet.

Abban az életkorban már biztos voltak finom vonalak a szemem sarkában, de vagy nem figyeltem fel rájuk, vagy nem törődtem velük, vagy nem akartam tudomást venni róluk.

De a gyűrűkkel más volt a helyzet. Egyszer megláttam, és nem tudtam többé „nem látni” őket.

Így kezdődik az öregedés – nem fájdalommal vagy félelemmel, hanem egy átlagos hétköznapon tett felfedezéssel.

Ahogyan az arc megfakul

A fiatal arc szinte magától ragyog.

Minden vonás külön kivehető, a kontúrok élesek, színek táncolnak a felszínen, fény játszik a bőrön. Rózsaszínek és pirosak egy pillanat alatt felvillannak és eltűnnek. A szemek fehérje tiszta, az írisz kontrasztja mély. Az ajkaknak határozott körvonala van, mely elválasztja a pírt a környező bőrtől. A nevetés végigfut az egész arcon és másodpercek alatt elillan. Az érzelem nem vár a szavakra, a fiatalság türelmetlen.

Aztán ott van a másik életkor arca. Ezek az arcok a tömegben fakó foltoknak tűnnek. Közelről szürke agyagmaszkokra emlékeztetnek, amelyeket elhagytak a színek.

Mikor fiatalon ilyen arcokat vettem észre, zavarba hoztak, távolságot keltettek bennem. Zártnak, megközelíthetetlennek tűntek.

Magam előtt látom nagyanyám arcát az utolsó éveiben – mennyire elszíntelenedett, és milyen mozdulatlanná vált. Akkor még nem tudtam, hogy az elfakulás és a lelassult reakciók mögött nem üresség, hanem mélység rejtőzik.

Most ugyanez történik velem. A ráncaim és a megereszkedett bőröm nem szórják szét a fényt, hanem megtartják, elnyelik. Az arcom színe tompább, a vonások, összemosódnak. A rózsaszín bézs színűvé halványodik, a pirosok barnává és szilvaszínné sötétülnek. Az ajkaim visszahúzódnak. A szemem még mindig kék, de már nem ragyog úgy, mint fiatal koromban. Először érzem belülről azt a távolságtartást, amit egykor az idősek arcán láttam.

Amit fiatalon nem értettem meg, az az, hogy az öreg arc nem sugároz, hanem gyűjt; nem megmutat, hanem elraktároz. Ami egykor eleven volt, most fakuló felszín. Az agyagszerű benyomás ebből a váltásból ered.

A teljes agyagfázis még nem jött el nálam. Az arcomon még van kontraszt, itt-ott még vonzza a fényt. Még reagál a gondolatokra, érintésre, jelenlétre. Igen, lassabban, de még mozog.

Szemtől szembe

Egyik reggel, mikor elővettem az alapozót, púdert, szemceruzát és az ecseteket, hogy felvigyem a szokásos sminket, ahogy közelebb hajoltam a tükörhöz, észrevettem, hogy a szemhéjam fölött a bőr enyhén redőződik. Azt gondoltam: biztos rossz éjszakám volt. A redő alig látszott, és ha kisimítottam az ujjammal, eltűnt. De nem végleg.

Egy másik reggelen újra ott volt. És a redő egy kicsit nehezebb, vastagabb lett, és lejjebb lógott. Idővel ez a „kicsit” jóval több lett, és hetvenéves koromra a lógás már olyan feltűnővé vált, hogy a szemhéjam szinte teljesen a rácsüngő bőr alá került.

A szemem alatt halvány szürke árnyék kezdett kialakulni, amely lassan táskákká mélyült. Ezek nem tűntek el alvás vagy krémezés után. A bőr többé nem simult ki gyorsan. Egy enyhe csípés is nyomot hagyott, ami csak lassan múlt el. A textúra megváltozott – vékonyabb, puhább, törékenyebb lett.

A szemem külső sarka árulta el a legtöbbet. Finom vonalak, szarkalábak ágaztak kifelé belőle, melyekbe beleült a szemhéjfesték, még jobban kiemelve őket.

Kezdtem félni a bíráló pillantásoktól: “Mit gondol a néni? Próbálja visszatekerni az időt ezzel a sok szemfestékkel?”

Inkább ezt a mondatot szerettem volna hallani: „Bárcsak én is ennyire vagány lennék az ő korában!”

De azon a napon, amikor belenéztem a tükörbe, azt gondoltam: „Elég. Attól félek, azt hiszik majd, hogy én vagyok az a nő, aki kétségbeesetten kapaszkodik a fiatalságba. A szemfesték úgysem látszik a lógó redő alatt. Sminkelni nevetséges lenne ezentúl.”

Vagy legalábbis én így éreztem.

Aznap eldöntöttem, hogy többé nem festem magam.

Ezalatt a szemem fehérje is változni kezdett. A hajdani tiszta fehéret halvány sárga réteg fedte be. Vékony vörös erek jelentek meg a szemgolyón. Az íriszem színének mélysége kifakult, mint egy sokat mosott ruháé.