Budapest, 2025

Copyright © Turák Péter, 2024

All rights reserved.

© XXI. Század Kiadó, 2024

ISBN 978 963 568 544 8

Igaz történet alapján.

PROLÓGUS – A LEBUKÁS

Caracas, Venezuela, 2005. szeptember 11.

Győző belépett a caracasi repülőtér forgóajtaján, és fordult vele egyet a világ…

Amint betette a lábát a terminálra, egy magas, szikár, egyenruhás férfi állta az útját, mintha csak egy előzetesen megbeszélt találkozójuk lett volna – azzal a különbséggel, hogy tapasztalatai szerint a venezuelaiak órákat késnek az ilyenekről.

– Jöjjön velem, kérem, és hozza a bőröndjét is! – közölte tört angolsággal a tiszt, és egy határozott mozdulattal a csarnok túlsó vége felé mutatott. – Csak rutin átvizsgálás – tette hozzá.

– No problem – válaszolta együttműködően Győző, de közben agyában kigyulladt a képzeletbeli piros lámpa, ami a veszélyre szokta figyelmeztetni. Tudta, hogy baj van. A fogadtatás túlságosan megszervezett volt ahhoz, hogy véletlen legyen. Már várták.

– Vamos! – váltott anyanyelvére a férfi, és elindult.

Ezt a „gyerünk”-öt Győző más körülmények között egészen biztosan megmosolyogta volna. Imádta a szójátékokat, általában gondolkodás nélkül ellőtte azt a poént, ami éppen eszébe jutott, és talán ezúttal is viccelődött volna azon, hogy vamos meg vámos, ha nem lett volna túl komoly a helyzet, és nem egy hús-vér vámos szájából hallja a „poént”.

Ideges lett. Bár máskor is került hasonló slamasztikába – nem is egyszer, kísértetiesen hasonló koreográfia szerint –, de valahogy mindig megúszta. Ám ezt a napot másnak érezte. Talán szeptember 11-e miatt. Pár év telt csak el az ikertornyok ledőlése óta. Rossz ómen ezen a napon repülőre ülni, villant fel benne, amikor kézhez kapta a hazaútra szóló repülőjegyét. De nem volt mit tenni: ő csak a postás volt.

A sportmúltjából fakadóan jó kiállású, vékony, izmos Győző kissé meggörnyedve, elnehezült végtagokkal lépdelt el a check-in pultok sokasága előtt az egyenruhás nyomában. Mit nem adott volna érte, ha beállhatott volna valamelyik sor végére! De arrafelé most nem kanyarodhatott… Az egyenblúzt és a nyakukban kendőt viselő pultoshölgyek, akik éppen nem a beszállókártyák kiállításán buzgólkodtak, a szemükkel kísérték a tisztviselő mögött két lépéssel haladó öltönyös külföldit. Lerítt róla, hogy európai, jóllehet napbarnított kreol bőre és fekete haja alapján akár helybéli is lehetett volna – nem is értette, miért nem gondolja róla senki, hogy idevalósi. Talán mert átlagos magyar termetével magasnak számított Venezuelában.

Egy kontyba fogott hajú, nagy barna szemű mulatt nővel összeakadt a pillantásuk. Negyvenévesen Győző élete csúcsán érezte magát, és a tekintetéből áradó életvidám természete gyakran talált pozitív fogadtatásra a gyengébbik nemnél. Bárcsak más élethelyzetben találkozhatnánk, kalandozott el egy pillanatra. „Rögtön jövök”, villantott a nő felé egy kényszeredett mosolyt, elsősorban önmagát biztatandó, jóllehet tudat alatt sejtette, hogy ez túlzott optimizmus a részéről. Úgy érezte magát, mint a gazdájával állatorvoshoz tartó kutya: vonakodva követte az egyenruhást.

– Megállhatnánk egy másodpercre? Vennék egy kólát – tette le a bőröndjét egy italautomatánál. A szokásos venezuelai hőségtől és az utazástól a fülledt reptéri taxiban alaposan megszomjazott. És persze cseppet sem vágyott átérni a váróterem túlsó végébe, ahol egy iroda várta. Húzta volna az időt, hátha történik valami csoda.

– Nincs most erre időnk – csattant fel ingerülten a vámos. És egy, az előbbinél türelmetlenebb vamosszal terelte tovább. Győző egyre kényelmetlenebbül érezte magát attól, hogy nincs hatása az események alakulására.

Az egyenruhás egy félreeső helyiséghez vezette. Az ajtónál megállt, és maga elé engedte. A kis légtérhez képest váratlanul nagy tumultus fogadta őket: vámosok, katonai egyenruhát viselő tisztek és még civilek is tartózkodtak benn. Beléptekor valamennyi pillantás Győzőre szegeződött. Sőt, mintha valamiféle cirkuszi látványosság készülődne, mögötte újabb jövevények dugták be a fejüket az ajtón.

Győző állt és várt. A kör közepén állok ugrott be neki az Eddától, meg az, hogy milyen logikátlanul furakodnak be az emberi agyba a gondolatok. „Ilyen marhaságot! Hol van itt egyetlen jó barát is, mint a dalban?” A nézősereg azonban nem vele foglalkozott. Nem kérdezték, kicsoda, micsoda vagy honnan jön, hová tart.

Egy nagydarab, izzadós pasas vette át a főszerepet. A váll-lapja alapján valami főnök lehetett. Felkapta Győző gurulós vászonbőröndjét, és a szoba közepén álló asztalra fektette. Ezután az uniformisa nadrágzsebéből előrángatott egy bicskát. Kihajtotta a pengét, és se szó, se beszéd, egy vágással felhasította a Samsonite-ot, majdnem saroktól sarokig, átlósan.

„Ezt vajon hogyan indokolnák meg, ha tök átlagos, ártatlan utazó volnék?” – suhant át Győző agyán az újabb abszurd gondolat.

Magyarázkodásra azonban ő kényszerült, mivelhogy a vágás nyomán árulkodó fehér por türemkedett ki a résen.

A beszélgetésből Győző annyit ki tudott venni, hogy a tisztek megállapították: a héten már a harmadik drogfutárt csípik fülön.

A magyar utast azonnal őrizetbe vették.

Akkor és ott tört ketté Győző élete. Az izzadós tiszt kése szimbolikusan az ő sorsának a fonalát is elvágta. Befellegzett a szabadságnak, amiben negyven évig része volt.

Később, miközben csigalassúsággal őröltek a venezuelai igazságszolgáltatás gépezetének fogaskerekei, a budapesti férfi a földkerekség egyik leghírhedtebb börtönébe, a Los Tequesbe került. Mindez 2005-ben történt. A fegyintézet azzal érdemelte ki rettegett hírét, hogy nem voltak bent őrök. A rabok a saját belső szabályaik szerint éltek, és túlzás nélkül mindennaposak voltak a gyilkosságok. Győző ott lehúzott ideje alatt a venezuelai hatóságok évente több mint négyszáz erőszakos halálesetet regisztráltak.

A KÖLYÖK

AZ ELSŐ ÜTÉSEK

Budapest, 1970-es évek

– Te tedd ide erre a kőre, én meg szétcsapom! – javasolta tíz év körüli barátja a hétéves Győzőnek, amikor az egykori Pest-Buda mozi előtti placcon játszottak a József Attila-lakótelepen. A mozit akkortájt építették, Győző pedig épp elkezdte az általános iskolát. Az ötlet tetszett neki, mint ahogyan azok a fényes felületű, csillogó csempedarabkák is, amelyekkel az épület falait díszítették, és szétszórva hevertek az építkezés homokjában. Akkoriban nagyon menő volt ilyen csempetörmelékkel burkolni a padlót, a falakat.

– Jóóóó! – kapott rá a játékra lelkesen Győző.

Melyik gyerek ne imádná, ahogy egy vasrúd lesújt a mozaikokra, és azok, mint a kovács hatalmas kalapácsa alatt felpattanó szikrák, ezerfelé robbannak a fényben? Győzőnek is csillogott a szeme, és lelkesen rakosgatta a fekete, fehér és szürke mozaikokat egy betontömbre.

– Hoppá, ez színes… – tűnt fel neki az egyik különösen szépen csillogó darab, és már nyúlt is vissza érte, hogy megmentse, de későn…

Az ütés már elindult, a rúd lesújtott, és puff… Győző keze reccsent alatta. Többheti gipsz lett a vége.

Ez jelentette viszont bunyós karrierje kezdetét – legalábbis szívesen mesélte így jóval később, már felnőtt fejjel egy-egy sör mellett, amikor arról kérdezték, hogyan kezdett sportolni.

– Alsóban egy megtermett, nagyszájú gyerek játszotta nálunk a főnököt. Senki nem mert vele kezdeni. Addig, amíg én el nem intéztem… – vigyorgott Győző, felidézve a kissrác kori hőstettet, majd így folytatta: – Pont a kéztörés után történt. Belém kötött, hogy „mi van, félkezű?”, meg a szokásos szemétkedések. Én nem sokat gondolkodtam, oldalra lendítettem a gipszes kezem, és odasóztam neki egyet. A kemény gipsszel találtam el, amitől úgy megijedt, hogy elszaladt. Onnantól kezdve én voltam az osztály erős gyereke. Szóval, még az is jó lehet valamire, ha az embernek eltörik a keze.

A lakótelepi lakásban két szobán hatan osztoztak. A szülőkön és a két fiukon kívül velük lakott Győző nagymamája és apai nagybátyja. Ebben a zsúfoltságban nem volt könnyű a tanulás sem. Igaz, ez nem is kötötte le különösebben Győzőt, pedig megvolt a magához való esze. De csak akkor vette elő, ha valami igazán érdekelte. Például a kalandregények, amiket képes volt egyhuzamban befalni. Még alvás helyett is olvasott – ilyenkor zseblámpával világított magának a paplan alatt. A könyv sok minden elől menekvés volt: bebújt a spájzpolcok közé Winnetou-val vagy Jack London hőseivel, és már rég nem a szűkös lakótelepi lakás legkisebb zugában feszengett a polcok között, hanem a prérin száguldott sebes musztángjával, vagy Buck, a hatalmas kutya húzta a szánját, amin ő ült.

Egy idő után nem akadt nála olvasottabb gyerek az osztályban.

Másik, korán megmutatkozó szenvedélye a rajzolás lett. Édesanyjától kapott egy vázlatfüzetet, és abba firkálgatott kedvére. Autókat, állatokat, arcokat, vagy épp kedvenc regényhőseit és a könyvekben olvasott jeleneteket. Ügyes keze volt, ez feltűnt mindenkinek. Őt is elbűvölte minden, ami kép.

Nem csoda, hogy amikor kicsit nagyobb lett, a mozi vette át a könyvek szerepét. Az akciófilmek világa mellett különösen a vígjátékok szippantották be, és mindenkinél több poént tudott idézni belőlük. Az életben is mindenből és mindenkiből viccet csinált. Igazi osztály bohóca vált belőle.

Hamarosan azonban másik iskolában folytatta, mert az Örs vezér terére, a Füredi utcai lakótelepre költözött a család egy nagyobb lakásba, de már csak a szülők a két gyerekkel. Akkoriban ez Budapest egyik legnyüzsgőbb övezetének számított, rengeteg fiatal családdal és még annál is több gyerekkel. Győző iskolájában is közel negyvenfős osztályok voltak. Itt aztán újra ki kellett vívnia a tiszteletet – ahogy apja mondogatta olykor, értesülve a fia csibészségeiről, „meg kellett mutatni, ki volt Kossuth Lajos”.

És Győző nem is várt sokáig az alkalomra…

– Hogy neked milyen tojásfejed van! – Ezekkel a keresetlen szavakkal üdvözölte azt a fiút, aki mellé az új tanév első napján huppant le az iskolapadba. Nem akart ő csúfolódni, azelőtt „a Jóskán”, az előző lakótelepen folyton ilyenekkel ugratták egymást, főleg a nagyok a kicsiket, ott tanulta el, de abból csak nevetés meg barátságos birkózás kerekedett, semmi harag.

Ez a fiú viszont máshonnan jött, és sértésnek vette az üdvözlést. Jó nagy bunyó lett az eredménye, Győző pedig felrepedt szemöldökkel, vérző orral és egy, a tanítás első öt percében beszerzett intővel toppant be új otthonukba.

Az apja egy jó nagy taslival beküldte a gyerekszobába, ahol a bátyja, Gyuri kárörvendő vigyorral vette szemügyre a friss sérüléseket.

És az ilyen galibák később is mindennaposak voltak Győző körül. A cigiből is majdnem baj lett. De csak majdnem. Azt az anyja találta meg a farmerdzsekije zsebében.

Győző általában a pár évvel idősebbekkel lógott a Füredi utcai lakótelep egyik terén. A nagyobb srácok mellett mindig izgalmasabb volt az élet. „Pisisekkel” sosem töltötte az idejét. Ráadásul már ő sem volt ez a kategória.

– Lopj egy Fecskét a boltban, és beveszünk a bandába! – Ez volt a szokásos beugró a kisebbeknek. Siker esetén a nagyok meg is kínálták őket egy-egy slukk erejéig.

– Fúj, de szar ennek az íze – fintorgott az első kóstoláskor Győző, de mivel ő is a bandába akart tartozni, a menőség érdekében erőt vett magán, és együtt füstölt a többiekkel.

Aztán az egyik nap rá került a sor, hogy hazavigye a dugicigit. Amikor az anyjának feltűnt a dudorodó zseb a dzsekin, beletúrt, és letette a kis kartondobozt az asztal közepére.

– Nesze, itt van a cigid. Ha akarod, szívjad. Nem bánom – mindössze ennyit mondott a fiának.

Győző számára a dohányzás abban a pillanatban elvesztette a varázsát. A szülői engedélytől megszűnt az egész titokzatossága, és minden, ami miatt érdemes volt csinálni. Ráadásul eleve rohadt büdös volt, és köhögött tőle.

– Tudod, mit, nem is kell! – mérgelődött a fiú, és kidobta az egész dobozt a kukába. És a katonaságig nem is gyújtott rá.

Ettől függetlenül mégis parázslott otthon a levegő a stikliktől. A testvérek egy nap hallották, hogy a szülők tanácskoznak odakint a konyhában. Ennek általában sosem lett jó vége, főleg Győzőre nézve, aki mindig „problémásabb” volt – ahogy olykor hallotta a szülei szájából –, mint nagyobb testvére.

Most azonban nem szobafogság, nem kétheti, mindennapos mosogatás, és nem is tévétilalom várt rá, ahogy attól tartott.

Valami egészen más következett…

Szülei néhány nappal később bejelentették, hogy mind a kettőjüket beíratták cselgáncsra, hogy ott vezessék le végtelennek tűnő energiáikat.

És láss csodát: Győző élvezte!

Bajkeverő természetéhez képest meglepő módon azonnal megtetszett neki a rend és a fegyelem, ami az edzéseket jellemezte. Késésről, renitens viselkedésről szó sem lehetett.

Ezzel együtt Győző már az első cselgáncsbemutatón feltűnést keltett. A srácok két sorban álltak egymással szemben, párokat alkotva. Az egyik sornak az volt a feladata, hogy földhöz vágja a másik sor tagjait, aztán ugyanez fordítva. Amint Győző következett, hibátlanul végigcsinálta a begyakorolt mozdulatsort, amikor viszont a partnerén volt a sor, hogy őt csapja földhöz, Győző megmakacsolta magát. Már korábban eldöntötte, hogy őt bizony nem fogják leteperni a kíváncsi szülők, nagyszülők és a nézőközönség egyéb tagjai szeme láttára. Fütyült a koreográfiára, és végrehajtott valami egészen szokatlan manővert. Amikor a társa a betanult gyakorlatnak megfelelően éppen megragadta, ő magasba lendítette a két karját, így a párja nem őt rántotta le, hanem a fiú fehér dzsúdókabátját – és csak azt. Mindenki feküdt a szőnyegen, csak a félmeztelen Győző állt a lábán, diadalittasan, és még a kezét is csípőre tette. A közönség harsány kacaja közepette begyűjtötte a tapsot, mint egy ünnepelt sztár, és élvezte a reflektorfényt.

– Ez a gyerek született küzdősportoló! – csóválta a fejét az edzője, aki egyszerre érezte magát kínosan, és nevetett a tornacsarnokkal együtt a produkción.

A jó szemű mester jóslata bevált. Győző a cselgáncs után birkózott és karatézott is. Utóbbi lett a végállomás. Számos értékes eredményt ért el, bajnoki címeket szerzett, kupákat gyűjtött, egészen a válogatottságig vitte.

Birkózni a Törekvés SE-be jártak a bátyjával. Kis klub volt, lepusztult teremben edzettek, a lehetőségeikben messze elmaradtak a nagy múltú fővárosi egyesületek mögött.

Győző egyik első versenyén még egy edző sem állt mögötte. Míg a Honvédból, a Dózsából, a Vasasból és többi nagy klubból százfős, egyenmelegítős csapatok indultak, ők mindössze négyen alkottak egy szedett-vedett csapatot olcsó sportfelszerelésben. Edzőjük egész nap az egyik szőnyegen bíráskodott, így a gyerekek magukra voltak utalva. Ennek ellenére Győző két meccset is nyert. A harmadik fordulóban az előző magyar bajnokkal csapott össze, aki ellen nagy meglepetésre döntetlent ért el. A ráadás előtti szünetben Győző egyedül ácsorgott és bámészkodott a szőnyeg szélén, míg ellenfele körül egy egész csapat sürgött-forgott: masszírozták kezét-lábát, legyezték, itatták, tanácsokkal látták el. Végül, bár pont nem született, bírói döntéssel a címvédő győzött.

– Hogy te milyen hülye vagy, hogy hagytad magad megverni… – szólt oda a szőnyegről épp lejövő Győzőnek Gyuri, a bátyja, aki közelről figyelte az eseményeket.

Bumm! – Győző a versenyről benne maradt lendülettel orrba vágta Gyurit. Hogyne kapta volna fel a vizet, amikor a testvére akár segíthetett is volna neki, a menetek közben gyúrhatta volna, vagy csak biztathatta volna, de még csak nem is szurkolt neki. Az öcs még elégedettséget is érzett egy futó pillanatra, hogy a testvérének eleredt az orra vére. Aztán persze kibékültek, ezek a kis összetűzések nem hagytak maradandó tüskéket bennük. Azok csak később jöttek…

TARTALOMJEGYZÉK

Prológus – A lebukás

A KÖLYÖK

Az első ütések

Különös vakáció

A felnőttség buktatói

AZ ÖSZVÉR

A sólet

Letartóztatás

Szabadság, ajándékba

Az óra

Kapszulák

Vezeklés

Tisztán Hollandiába

Előzetesben

Zsóka

A mexikói

Csonkolás

Tárgyalás

Gikszerek

Doktor úr

Hol a drog?

Gyilkossági kísérlet

Átverések

Csótányok

Dóra

Az idő

A TÚLÉLŐ

Az „egyetem”

A falak törvénye

Beavatás

A bentlét szabályai

Ne lopj!

Bandera a tetőn

Késhegyre menően

ERIC és a zöldek

Állatias emberek

A drogozás előnyei

A megélhetés nehézségei

A pavilonok

Tisztaság

Iskola

Az ebédlő

A harmadik magyar

Szájzár

Éhségsztrájk

A csodabogarak

Búcsú a Monstricótól

Menedék

Védettség

Munkások

Pálinkafőzés

Legyek

A konyha

Egyedül

Győző, a jólelkű

Barátnő

Szabadulás

A köpcös

Kint

AZ ÚJRAKEZDŐ

A tizenhetedik emeleten

Per nota

Zsarutempó

Cigilopás

Dzsungelben

Az édenkert gyümölcsei

A kígyó

Sömör és csömör

Újra a civilizációban

A ház ura

Géza és Pali

A műhely

Gyere haza!

Előkészületek

Epilógus – Számvetés

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Laik Eszter

Tördelés Váraljai Nóra

Korrektúra Takács Andrea

Borítóterv Győrfi Judit

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

EB Garamond – SIL Open Font License

Mohave – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License