A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Robert Galbraith: The Silkworm

First published in Great Britain in 2014 by Sphere

Fordította: Nagy Gergely

A könyvet tervezte: Szabó Vince | Malum Stúdió

A szerző fenntartja morális jogait.

Ennek a könyvnek minden szereplője és történése (az egyértelműen közismerteken kívül) fiktív, valódi emberekhez (élőkhöz vagy holtakhoz) való esetleges hasonlóság kizárólag a véletlen műve.

Minden jog fenntartva.

Tilos e kiadvány bármely részét bármilyen formában vagy módon reprodukálni, tárolni, közreadni a kiadó előzetes, írásbeli engedélye nélkül, továbbá más kötésben vagy borítóval forgalomba hozni, mint az eredeti, és ugyanezen feltételek életbe lépnek minden további vásárló esetében is.

Copyright © 2014 Robert Galbraith Limited.

Hungarian translation © Nagy Gergely, 2015

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2015

„Love You More”: Words & Music by Oritsé Williams, Marvin Humes, Jonathan Gill, Aston Merrygold, Toby Gad & Wayne Hector

© Copyright 2010 BMG FM Music Ltd., a BMG Chrysalis company/ BMG Rights Management UK Ltd., a BMG Chrysalis company / EMI Music Publishing Ltd.

All Rights Reserved. International Copyright Secured.

Reproduced by permission of Music Sales Limited/ Reproduced by permission of EMI Music Publishing Ltd, London W1F 9LD.

„Oh Santa!” Words and Music by Mariah Carey, Bryan Michael Paul Cox and Jermaine Mauldin Dupri

© 2010, Reproduced by permission of EMI Music Publishing Ltd, London W1F 9LD

© 2010 W.B.M. MUSIC CORP. (SESAC) AND SONGS IN THE KEY OF B FLAT, INC. (SESAC) ALL RIGHTS ON BEHALF OF ITSELF AND SONGS IN THE KEY OF B FLAT, INC. ADMINISTERED BY W.B.M. MUSIC CORP.

© 2010 Published by Universal/MCA Music Ltd.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-043-7

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Jenkinsnek,
aki nélkül…
a többit ő tudja.

…a szín vér és bosszú, a mese halál,
vérfoltos karddal írják toll gyanánt,
a költő meg szörnyű, jelmezes, tragikus figura,
fején égő szalmakoszorú, nem babér.

THOMAS DEKKER:

A spanyol nemes katona

1

KÉRDÉS
Mi táplál téged?

VÁLASZ
Rossz álmok.

THOMAS DEKKER:

A spanyol nemes katona

– Remélem, Strike – szólt bele egy rekedt hang a telefonba –, minimum valami rohadt nagy híresség haláláról van szó!

A hajnali derengés előtti sötétben sétáló nagydarab, borostás férfi a telefonját füléhez szorítva elvigyorodott.

– Valami olyasmi.

– Kibaszott reggel hat óra van!

– Fél hét, de ha kell, amim van, muszáj lesz eljönnie érte – felelte Cormoran Strike. – Itt vagyok a lakása közelében. Van egy…

– Honnan tudja, hol lakom? – csattant fel a hang.

– Maga mondta – vágta rá Strike, és elnyomott egy ásítást. – Épp árulja a lakást.

– Ó – enyhült meg a másik. – Jól emlékszik.

– Van egy non-stop kávézó a…

– Hagyjuk már a picsába! Jöjjön be később az irodába…

– Culpepper, ma délelőtt még van egy másik ügyfelem, aki jobban fizet magánál, ráadásul egész éjjel fenn voltam. És ha fel akarja ezt használni, most kell megkapnia.

Nyögés. Strike ágynemű surrogását hallotta.

– Remélem, kurvára óriási dobás.

– Smithfield Café, a Long Lane-en – felelte Strike, és letette a telefont.

Láthatóan egyenetlenebbé váltak a léptei, ahogy lefelé sétált a lejtőn a Smithfield piac felé – a téli sötétben hatalmas kőtömbnek tűnt az épület, ez az óriási, viktoriánus hústemplom. Minden hétköznap reggel négytől rakodták itt ki a húst, ahogy már évszázadok óta, aztán felvágták, csomagolták, és továbbadták London hentesüzleteinek, éttermeinek. Strike hangokat is hallott a homályban: valaki utasításokat kiabált, sípoltak az állati tetemeket szállító, tolató teherautók. A Long Lane-re belépve ő is csak egy lett a nagykabátba burkolózó emberek közül, akik határozott léptekkel indultak hétfő reggeli dolgukra.

Fényvisszaverő mellényt viselő futárok álldogáltak szorosan egymás mellett a piacépület sarkán őrt álló kő griffmadár alatt, kesztyűs kezükben teáscsészéket szorongatva. Az út túloldalán úgy ragyogott ki a környező sötétből a Smithfield Café, mint egy otthonos kandalló – ez a nagyobb szekrény méretű hely non-stop nyitva tartott, meleget, jó zsíros ételeket ígérve.

Vécé nem volt benne, a vendégek megegyezés szerint a néhány házzal odébb lévő fogadóirodába jártak át. Az azonban majd csak három óra múlva nyit ki, Strike tehát kitérőt tett egy mellékutcába, és egy sötét kapualjban könnyített magán. Hólyagja pattanásig feszült az éjszakai munka során megivott gyenge kávéktól. Kimerült volt, éhes, így fordult be végül a sercegő tojás és bacon zsíros illatába – ezt az örömöt csakis azok tapasztalhatják meg, akik fizikai teherbíró képességük legvégső határáig hajtották magukat.

Két báránybundás-esőkabátos férfi épp felállt egy asztaltól. Strike bepréselte jókora testét a szűk helyre, és elégedett mordulással huppant le a kemény fa-acél székre. Meg sem várva, hogy rendeljen, az olasz tulajdonos nagy, fehér csészében teát tett elé. Háromszög alakúra vágott vajas pirítós is járt hozzá. Öt percen belül ott gőzölgött előtte a nagy adag angol reggeli a méretes, ovális tányéron.

Strike jól el tudott vegyülni a helyen ki-be járkáló erős emberek között. Nagydarab volt, sötét bőrű, sűrű, rövidre vágott, göndör hajjal, ami már kissé hátrább húzódott magas, domború homlokáról. Széles orra volt, mint egy bokszolónak, és bozontos, komor szemöldöke. Az állkapcsán borosta éktelenkedett, sötét szemét felnagyították a véraláfutásszerű karikák. Evés közben álmodozva nézte a szemben lévő piac épületét. Ahogy oszlani kezdett a sötét, lassan alakot öltött előtte a legközelebb eső, kettes számú boltíves rakodókapu, aminek a tetejéről egy ősöreg, szakállas, szigorú kőarc bámult rá vissza. Vajon volt valaha az állati tetemeknek is saját istene?

Épp nekilátott a kolbásznak, amikor megjött Dominic Culpepper. Az újságíró majdnem olyan magas volt, mint Strike, csak vékonyabb, és sápadt, mint egy ministránsfiú. Az arca furcsa aszimmetriája folytán (mintha valaki csavart volna rajta egyet az óramutató járásával ellenkező irányban) épp csak nem volt lányosan csinos.

– Remélem, valami nagyon jó anyag – kezdte Culpepper, miközben leült, lehúzta a kesztyűjét, és szinte gyanakvóan pillantott körbe a helyiségben.

– Kér enni? – érdeklődött Strike kolbásszal teli szájjal.

– Nem – felelte Culpepper.

– Inkább megvárja, amíg lesz friss croissant? – kérdezte vigyorogva Strike.

– Baszódjon meg, Strike!

Szinte szánalmasan könnyű volt cukkolni ezt a magániskolákban nevelkedett fiút, aki valami dacos arckifejezéssel rendelt teát, a közönyös pincért meg (Strike vidáman meg is jegyezte) öregemnek szólította.

– Nos? – érdeklődött Culpepper, forró csészéjét hosszú, fakó ujjai közt szorongatva.

Strike keresgélni kezdett a kabátja zsebében, majd egy borítékot húzott elő, és az asztalon keresztül odacsúsztatta. Culpepper kivette a tartalmát, és beleolvasott.

– Akkurva életbe! – szólalt meg rövid idő múlva halkan. Lázasan végiglapozta az oldalakat. Néhányat közülük Strike kézírásával írtak tele. – Ezt meg honnan a francból szerezte?

Strike, aki épp nagyot harapott a kolbászba, ujjával az egyik papírlapra bökött, amire egy hivatalos címet firkantott.

– A nagyon dühös titkárnőjétől – felelte, amikor végre lenyelte a falatot. – Őt is dugta, nem csak azt a kettőt, akiről maga is tud. Csak most fogta fel, hogy nem ő lesz a következő Lady Parker.

– És ezt meg hogy a fenébe derítette ki? – kérdezte Culpepper. A kezében izgatottan remegő papírok fölött bámult Strike-ra.

– Nyomozással – válaszolt Strike röviden, szájában újabb falat kolbásszal. – Maguk nem így csinálták, mielőtt még elkezdték kiszervezni a munkát a magamfajtáknak? Csakhogy ennek a nőnek gondolnia kell arra is, fogja-e még alkalmazni valaki, Culpepper, szóval nem akarja, hogy feltűnjön a sztoriban, rendben?

Az újságíró csak horkant egyet.

– Erre azelőtt kellett volna gondolnia, hogy elemelte a…

Strike fürge mozdulattal kikapta a papírokat a férfi kezéből.

– Nem emelt el semmit. Őlordsága utasította, hogy nyomtassa ki ezeket tegnap délután. Csak annyit botlott, hogy megmutatta nekem is. De ha maga ki akarja teregetni a magánéletét az újságban, Culpepper, akkor visszaveszem.

– Hagyjon már! – tiltakozott Culpepper, és a Strike szőrös kezében lévő, jókora adócsalást bizonyító papírok után nyúlt. – Jól van, kihagyom belőle. De akkor is tudni fogja, honnan szereztük meg. Nem teljesen hülye.

– És mit csinál, bíróságra citálja, ahol a nő majd kitálal minden simlis ügyet, amit az utóbbi öt évben végignézett?

– Ja, persze – sóhajtott fel Culpepper rövid gondolkodás után. – Adja már vissza! Kihagyom a nőt a sztoriból, de attól még nekem is beszélnem kell vele, nyilván. Meg kell bizonyosodnom róla, hogy rendben van.

– Ezek itt rendben vannak. Nem kell vele beszélnie – jelentette ki Strike határozottan.

Azt a remegő, összetört szívű, keserűen elárult asszony, akivel épp most találkozott, bizony nem szívesen hagyta volna egyedül Culpepperrel. Olyan vadul vágyik rá, hogy bosszút álljon a férfin, aki házasságot, gyerekeket ígért neki, hogy helyrehozhatatlanul tönkretenné önmagát és jövőbeli kilátásait is. Strike-nak nem tartott sokáig a bizalmába férkőzni. Az asszony már majdnem negyvenkét éves, azt hitte, szülhet majd gyerekeket Lord Parkernek, most meg valami vérszomjféleség tört ki rajta. Strike órákig ült ott vele, végighallgatta, hogyan habarodott bele a férfiba, nézte, ahogy könnyezve járt fel-alá a nappaliban, majd előre-hátra dülöngélt a kanapén ülve, a homlokára szorított kézzel. És végül belement az árulásba, amely minden remény végét jelentette számára.

– Kihagyja belőle a nőt – ismételte Strike, Culpepperénél majd kétszer nagyobb kezében tartva a papírokat. – Érti? Ez nélküle is kurva nagy sztori.

Culpepper pillanatnyi habozás meg egy grimasz után megadta magát.

– Jól van, jól van. Adja már ide!

Az újságíró a belső zsebébe süllyesztette a papírokat, és belekortyolt a teájába. A Strike okozta pillanatnyi bosszúságot mintha háttérbe szorította volna a diadalmas lehetőség, hogy tönkreteheti egy angol nemesember jó hírnevét.

– Lord Parker, Pennywell lordja – mormogta a bajsza alá –, te bizony annak rendje és módja szerint jól megszívtad, öreg!

– Ezt, ugye, a maga főnöke fizeti? – kérdezte Strike, amikor a számla megérkezett.

– Ja, persze…

Culpepper egy tízfontost dobott az asztalra, és a két férfi együtt távozott a kávézóból. Strike rögtön rágyújtott, amint becsukódott mögöttük az ajtó.

– Hogy vette rá, hogy beszéljen? – érdeklődött Culpepper, és együtt megindultak a hidegben, el a motorok meg a piacra érkező teherautók mellett.

– Meghallgattam – felelte Strike.

Culpepper gyors oldalpillantást vetett rá.

– A többi magánnyomozó, akivel dolgozom, mind azzal pepecsel, hogy hangpostákat hallgat le.

– Az illegális – szúrta oda Strike, és kifújta a füstöt, bele az egyre visszaszoruló sötétbe.

– Hát akkor…?

– Maga is védi a forrásait, én is az enyémeket.

Némán sétáltak úgy ötven métert. Strike minden lépéssel egyre jobban sántított.

– Ez óriásit fog szólni. Óriásit! – szólalt meg Culpepper vidáman. – Ez a képmutató vén fasz csak károg, károg, milyen kapzsik a nagyvállalatok, erre van húsz millája kimentve a Kajmán-szigeteken…

– Örülök, hogy örül – bólintott Strike. – Majd e-mailben küldöm a számlát.

Culpepper oldalvást rápillantott.

– Látta múlt héten az újságban Tom Jones fiát? – kérdezte.

– Milyen Tom Jones?

– A walesi énekes – magyarázta az újságíró.

– Ja, az. – Strike-ot nem hozta lázba a dolog. – A seregben ismertem egy Tom Jonest.

– De látta a cikket?

– Nem.

– Szép hosszú interjút adott. Azt mondja, sosem találkozott az apjával, soha egy szót sem hallott felőle. Fogadok, többet kapott érte, mint amennyit maga most kiszámláz.

– Még nem látta azt a számlát – jegyezte meg Strike.

– Csak úgy mondom. Egyetlen csini kis interjú, és maga is kivehetne néhány szabad estét, nem kéne titkárnőket faggatnia.

– Ha nem fejezi be, és állandóan ezt hozza fel, Culpepper – figyelmeztette Strike –, akkor a jövőben nem áll majd módomban magának dolgozni.

– Mondjuk – mélázott Culpepper –, anélkül is megírhatnám. A rocksztár apjától elhidegült fia háborús hős, nem is ismeri az apját, magánnyomozóként dol…

– Úgy hallottam, az is illegális, ha csak utasít másokat, hogy hallgassanak le telefonokat.

A Long Lane végén megálltak, és szembefordultak egymással. Culpepper kényelmetlenül elnevette magát.

– Akkor várom a számláját.

– Remek.

Ketten kétfelé indultak. Strike a metró irányába.

– Strike! – visszhangzott mögötte a sötétben Culpepper hangja. – És meg is dugta?

– Alig várom a cikket, Culpepper! – kiáltott vissza Strike fáradtan, és még csak hátra sem nézett.

Sántikálva belépett a metróállomás homályos bejáratán, és eltűnt az újságíró szeme elől.

2

Meddig harcolunk? Nem tudok maradni,
S nem is akarok! Dolgom van még.

FRANCIS BEAUMONT ÉS PHILIP MASSINGER:

A kis francia ügyvéd

A metró máris kezdett megtelni. Sok hétfő reggeli arc: nyúzott, komor, merev, lemondó. Strike talált egy ülőhelyet egy álmosan dagadt szemű, fiatal szőke lánnyal szemben. A feje folyton oldalra billent, ahogy el-elszundikált. Újra meg újra felrántotta, és kétségbeesetten figyelte a megállók elmosódott tábláit, nem ment-e túl a célján.

Zörögve, csattogva vitte a metró Strike-ot a rosszul szigetelt tető alatti szegényes kis két és fél szoba – az otthona – felé. Mély fáradtságba merülve azon kapta magát, hogy a körülötte látható birkaszerű arcokon tűnődik: vajon milyen véletlenek hozták őket létre? Ha jobban megnézzük, minden születés puszta véletlen. Százmilliónyi spermium úszik vakon a sötétben – egészen hihetetlenül kicsi az esély rá, hogy valakiből pont az lesz, aki lesz. Vajon ebből a metrókocsinyi emberből hányat terveztek, morfondírozott, miközben majd elájult a kimerültségtől. És hányan voltak véletlen balesetek, mint ő maga is?

Volt az általános iskolai osztályában egy kislány, arcán nagy, portói vörös folttal. Strike titokban mindig is hasonlónak érezte magához, mert mindkettejükben születésük óta eltörölhetetlenül volt valami másság, ami pedig egyáltalán nem az ő hibájuk. Ők ugyan nem látták, de mindenki más igen, ráadásul elég modortalanul még szóvá is tették. Tökéletesen idegen emberek alkalmanként egészen megbűvölve néztek rá, amit ötévesen annak tudott be, hogy milyen különleges is ő – végül rájött, hogy csupán azért, mert csak egy híres énekes gyerekeként tekintettek rá, ő volt a híresség hűtlen afférjának ritkaságszámba menő bizonyítéka. Strike alig két alkalommal találkozott a vér szerinti apjával. DNS-tesztre volt szükség, hogy Jonny Rokeby vállalja az apaságot.

Dominic Culpepper mintha megtestesítette volna azt a kéjsóvár, előítéletes hozzáállást, amivel a nyers kinézetű exkatona Strike azon ritka alkalmakkor találkozott, ha valaki kapcsolatba hozta az idősödő rocksztárral. Az ilyenek rögtön életjáradékokra, nagylelkű ajándékokra gondoltak, magánrepülőkre, VIP-várókra, a multimilliomos megcsapolható vagyonára. Látva Strike szerény életmódját, azt, hogy milyen rengeteget dolgozik, azonnal lázas kíváncsiság lett úrrá rajtuk: vajon mit tett ez az ember, hogy az apja így elhidegült tőle? Vajon csak tetteti a szegénységet, hogy ezzel is még több pénzt húzzon ki Rokebyból? És mit csinált a milliókkal, amelyeket az anyja nyilván legombolt a gazdag szeretőjéről?

Strike ilyenkor mindig nosztalgiával gondolt a seregre, annak a szakmának a névtelenségére, ahol az ember háttere, szülei szinte semmit sem számítottak ahhoz képest, tudja-e teljesíteni a feladatát vagy sem. Régen, a Különleges Nyomozó Egységben az volt a legszemélyesebb kérdés, ha bemutatkozott, hogy mi ez a két fura név, mellyel szélsőségesen nonkonformista anyja felruházta.

A Charing Cross Roadon már rendesen beindult az autóforgalom, mire Strike feljött a metróból. Felvirradt a szürke, lagymatag novemberi hajnal, teli még a levegőben lengedező árnyakkal. Kimerült, sajgó testtel befordult a Denmark Streetre, és nagyon várta a rövid alvást, amelyet talán be tud még szorítani, mielőtt 9:30-kor megérkezik a következő ügyfele. Integetett a gitárboltos lánynak, akivel időnként együtt tartottak cigiszünetet az utcán, majd kinyitotta a fekete bejárati ajtót a 12 Bar Café mellett, és nekiállt felmászni a régen rossz, ráccsal körbevett lift körül kerengő vaslépcsőn. El a grafikai stúdió előtt az elsőn, el a saját, gravírozott üvegajtajú irodája mellett a másodikon, fel egészen a harmadik, legkisebb előtérbe, ahol jelenlegi otthona volt.

Az előző lakó, a lenti bár tulajdonosa egészségesebb lakóhelyre költözött, Strike pedig, aki néhány hónapig az irodájában élt, rögtön lecsapott rá, és kivette a lakást. Nagyon örült, hogy ilyen könnyen megoldódott a hajléktalansága. Minden fogalom szerint szűkös hely volt a tetőtér, különösen egy 1,90 magas lakónak. A zuhany alatt megfordulni is alig tudott, a nappalit és a konyhát kényelmetlen megoldással összevonták, a hálót pedig szinte teljesen kitöltötte a nagy franciaágy. Strike dolgainak egy része még mindig dobozokban állt az ajtó előtt, hiába parancsolt rá a tulajdonos, hogy vigye be őket.

Apró ablakai háztetőkre néztek, mélyen alattuk a Denmark Street haladt el. A lenti bárból felszűrődő basszus itt már olyan tompán hallatszott csak, hogy gyakran el is nyomta a zene, amit Strike hallgatott.

A lakáson már első ránézésre látszott, milyen ösztönösen is rendszerető ember lakja: az ágy bevetve, az edények tiszták, minden a helyén. Most borotválkoznia kellett és zuhanyoznia, de ezek várhatnak. Felakasztotta a kabátját, majd beállította az ébresztőórát 9:20-ra, és csak úgy, ruhában lehevert az ágyra.

Másodperceken belül elaludt, és alig néhány további másodperc múlva (legalábbis nem tűnt annál többnek) már fel is ébredt megint. Valaki kopogott az ajtón.

– Elnézést, Cormoran, nagyon sajnálom…

Strike asszisztense, egy hosszú, vörösesszőke hajú fiatal nő bocsánatkérő arccal állt az ajtó előtt, amikor kinyitotta. Amint meglátta, a lány arcára döbbenet ült ki.

– Jól van?

– Még aludtam. Egész éjjel fent voltam. Sőt két éjjel is.

– Szörnyen sajnálom – mondta Robin –, de 9:40 van, megérkezett William Baker, és egyre…

– Francba! – motyogta Strike. – Biztos nem jól állítottam be az ébresztőt… adjon öt per…

– De ez még nem minden – folytatta Robin. – Jött egy nő is. Nem is volt bejelentve. Mondtam neki, hogy ma már nem tud még egy ügyfelet elvállalni, mégsem hajlandó elmenni.

Strike ásított és megdörzsölte a szemét.

– Öt perc! Csináljon nekik egy teát vagy valami.

Hat perccel később Strike belépett a külső irodába, ahol ott ült Robin a számítógépe előtt. Tiszta inget vett, fogkrém- és dezodorillatot árasztott, de még mindig borostás volt.

– Jobb későn, mint soha – jegyezte meg William Baker merev mosollyal. – Szerencséje, hogy ilyen csinos titkárnője van, különben még eluntam volna magam, és itt hagyom.

Strike látta, ahogy Robin dühösen elpirul; elfordult, és látszólag a postát kezdte rendezgetni. Volt valami mélységesen sértő abban, ahogy Baker kimondta a „titkárnő” szót. A skatulyából kihúzott, hajszálcsíkos öltönyt viselő cégvezető azért alkalmazta Strike-ot, hogy az igazgatótanács két másik tagja után vizsgálódjon.

– ’Reggelt, William – köszönt neki Strike.

– Nem is kér bocsánatot? – mormogta Baker tekintetét a plafonra emelve.

– Jó napot, és maga kicsoda? – érdeklődött Strike a kanapén üldögélő vékonyka, barna kabátos középkorú nőtől, ügyet sem vetve a férfira.

– Leonora Quine – felelte a nő. Strike gyakorlott füle meghallotta a délnyugat-angliai akcentust.

– Nagyon sok a dolgom még ma délelőtt, Strike – szólalt meg Baker.

Meg sem várta, hogy Strike behívja, bement a belső irodába.

Amikor a magánnyomozó nem követte, már kevésbé kedélyesen folytatta: – Azt kötve hiszem, hogy a seregben is így megúszta volna ezt a pontatlanságot, Mr. Strike. Jöjjön, legyen szíves!

Strike mintha meg sem hallotta volna.

– És pontosan milyen szolgálatokat szeretne tőlem, Mrs. Quine? – kérdezte a kanapén ülő kopottas asszonytól.

– A férjemről van szó…

– Mr. Strike, alig több mint egy óra múlva van a következő találkozóm – szólt ki William Baker már hangosabban.

– …a titkárnője azt mondta, csak időpont-egyeztetéssel lehet önhöz bejutni, de azt feleltem, megvárom.

– Strike! – kiáltott ki William Baker, mintha a kutyáját parancsolná lábhoz.

– Robin – mordult fel kimerülten Strike, aki végül csak kijött a sodrából. – Készítse el Mr. Baker számláját, és adja át neki a dossziét. Benne vannak a legújabbak is.

– Micsoda? – nyögte ki elképedve William Baker. Kijött a külső irodába.

– Most épp kirúgta magát – jegyezte meg Leonora Quine elégedetten.

– Még nem fejezte be a munkát! – fordult Strike-hoz Baker. – Azt mondta, van még…

– Majd befejezi magának valaki más. Akit nem zavar, ha seggfejek az ügyfelei.

Az irodában megfagyott a levegő. Robin faarccal elővette Baker dossziéját a kinti iratszekrényből, és átadta Strike-nak.

– Hogy meri…

– Egy csomó remek anyag van ebben a dossziéban, ami megállja a helyét a bíróságon is – mondta Strike, és átadta az igazgatónak. – Bőven megéri a pénzét.

– Még nem fejezte be a…

– De magával befejezte – szólt közbe Leonora Quine.

– Fogja már be, ostoba nőszem… – kezdte Baker, de aztán hirtelen hátralépett egyet, ahogy Strike meg egy felet előre. Senki nem szólt semmit. Az exkatona most hirtelen mintha kétszer akkorára nőtt volna, mint néhány másodperccel azelőtt volt.

– Fáradjon be az irodámba, Mrs. Quine – mondta Strike halkan.

Az asszony bement.

– Gondolja, hogy ez a nő megengedheti ezt magának? – vigyorgott gúnyosan William Baker, kezével már az ajtó gombján.

– Az áraimról hajlandó vagyok tárgyalni – felelte Strike –, ha kedvemre való az ügyfél.

Majd Leonora Quine nyomában belépett az irodájába, és egy kattanással becsukta maga mögött az ajtót.

3

…magamra hagyva nyögöm sérelmeim…

THOMAS DEKKER:

A spanyol nemes katona

– Jó kis forma, mi? – jegyezte meg Leonora Quine, miközben leült a székre, szemben Strike íróasztalával.

– Az – bólintott Strike, és lehuppant a helyére az asztal mögött. – Bizony az.

Rózsás-sápadt, alig ráncos arca meg a halványkék szeme fehérje dacára Leonora jó ötvenesnek nézett ki. Finom szálú, egyenes, őszülő haját két műanyag kontyfésű tartotta a helyén, a szeme pedig túlságosan nagy, régimódi, műanyag keretes szemüveg lencséi mögül pislogott a nyomozóra. A kabátja tiszta volt, de nyilvánvalóan még a 80-as években vette. Válltömés volt benne, elöl végig nagy műanyag gombok.

– Tehát a férje miatt keresett fel, Mrs. Quine?

– Aha – felelte Leonora. – Eltűnt.

– Milyen rég nem hallott felőle? – kérdezte Strike, és önkéntelenül is a jegyzetfüzetéért nyúlt.

– Tíz napja – válaszolta a nő.

– Járt már a rendőrségen?

– Nincs szükség itt a rendőrségre – vágta rá Leonora türelmetlenül, mintha már elege lenne belőle, hogy folyton ezt kell magyaráznia mindenkinek. – Egyszer már hívtam őket, és mindenki csak felhúzta magát, mert csak egy barátjánál volt. Owen eltűnik így néha. Egyébként író – tette hozzá, mintha ez mindent megmagyarázna.

– Szóval már előfordult, hogy eltűnt?

– Az érzelmei vezetik – felelte a nő komor arccal. – Mindig van valami, de most már tíz nap telt el, én meg tudom, hogy nagyon feldúlt, de muszáj, hogy hazajöjjön. Ott van Orlando, nekem meg van egy csomó dolgom, és most meg…

– Orlando? – kérdezett vissza Strike, és a floridai üdülőhely jutott eszébe. Most nincs ideje elutazni Amerikába, Leonora Quine pedig egyáltalán nem úgy nézett ki ebben az ősrégi kabátban, mint aki ki tudná neki fizetni a jegyet.

– A lányunk, Orlando – bólintott a nő. – Vigyázni kell rá. Most az egyik szomszédot kértem meg, hogy legyen ott vele, amíg eljöttem ide.

Kopogás hallatszott az ajtón, majd feltűnt Robin fényes, aranyszínű hajzuhataga.

– Kér egy kávét, Mr. Strike? És ön, Mrs. Quine? Miután mindketten leadták Robinnak a rendelést, ő pedig becsukta maga mögött az ajtót, Leonora folytatta: – Nem fog sokáig tartani magának, mert azt hiszem, tudom is, hol van, csak épp nem tudom megszerezni a címet, és senki sem veszi fel nekem a telefont. Már tíz napja! – hangsúlyozta megint. – Otthon szükségünk van rá.

Strike-nak úgy tűnt, ebben a helyzetben igen nagy luxus magánnyomozót alkalmazni, különösen, mivel a nő egész külsejéből sütött a szegénység.

– Ha egyszerűen az a kérdés, hogy valakinek telefonálnia kell – szólalt meg szelíden –, nem tudná megkérni egy barátját, vagy…?

– Edna nem tudja megcsinálni – intézte el Leonora, Strike pedig azon kapta magát, hogy igazolhatatlanul meghatódott (a kimerültségtől néha előfordult, hogy ilyen módon érzékenyebb lett), ahogy az asszony gyakorlatilag bevallotta neki, nincs a világon egyetlen barátja sem. – Owen rájuk parancsolt, hogy ne mondják meg, hol van. Egyszerűen csak egy férfi kell, hogy elintézze – jelentette ki. – Szedje ki belőlük!

– A férjét akkor Owennek hívják, igaz?

– Igen – bólintott Leonora. – Owen Quine-nak. Ő írta a Hobart vétkét.

Strike-nak sem a név, sem a cím nem jelentett semmit.

– És ön úgy gondolja, tudja, hol lehet?

– Igen. Mentünk erre a partira, egy csomó könyvkiadós emberrel meg ilyenekkel, nem is akart elvinni, de mondtam neki, most már megvan a bébiszitter, most már megyek… szóval ott egyszer csak hallom, hogy Christian Fisher valami helyről mesél Owennek, egy ilyen írómenedékről. Utána meg kérdezem tőle: „Milyen helyről mesélt ez?” Ő meg: „Nem mondom meg, hát épp az a nagy kurva lényege, hogy az ember elvonulhasson az asszonytól meg a gyerekektől!”

Mintha csak felszólította volna Strike-ot, hogy kinevesse – ahogy az anyák szokták időnként tettetni, hogy büszkék egy szemtelen gyerekre.

– Ki az a Christian Fisher? – érdeklődött Strike, erővel kényszerítve magát, hogy figyeljen oda.

– Könyvkiadó. Fiatal, divatos srác.

– Próbálta már felhívni Fishert, és megkérdezni tőle ennek a menedéknek a címét?

– Aha, már egy hete hívom mindennap, azt állítják, majd átadják az üzenetet, hogy hívjon vissza, de nem hív. Szerintem Owen ráparancsolt, hogy ne mondja meg, hol van. De maga biztosan ki tudja szedni belőle a címet. Tudom, hogy maga milyen jó – tette hozzá. – Maga oldotta meg azt a Lula Landry-ügyet, amit a rendőrségnek nem sikerült.

Alig nyolc hónappal ezelőtt Strike-nak csak egyetlenegy ügyfele volt. Nem ment az üzlet, és igen kétségbeesett kilátásokkal kellett szembenéznie. Aztán sikerült bebizonyítania, a Királyi Ügyészségi Szolgálatot is meggyőző módon, hogy egy híres, fiatal nő mégsem öngyilkosságot követett el, hanem lelökték a halálba a negyedik emeleti erkélyéről. Az ezt követő médiaérdeklődés rengeteg ügyfelet hozott Strike-nak. Néhány hétre ő lett a város legismertebb magánnyomozója. Jonny Rokeby már csak lábjegyzetként jelent meg az élete történetében. Strike saját jogon is nevet szerzett magának, bár ezt a nevet a legtöbben rosszul értették…

– Elnézést, az előbb félbeszakítottam – mondta most, és nagyon igyekezett, hogy ne zökkenjen ki a gondolatmenetből.

– Tényleg?

– Igen – bólintott Strike, és hunyorogva lepillantott a noteszra, benne saját szálkás kézírására. – Azt mondta épp: „Ott van Orlando, nekem meg van egy csomó dolgom, és most meg…”

– Ja, igen – felelte Leonora. – Most meg mindenféle fura dolog kezd történni, amióta Owen elment.

– Miféle fura dolgok?

– A szar – jelentette ki a nő tárgyilagosan. – Amit a levélszekrénybe dobálnak.

– Valaki ürüléket dobott a levélszekrényébe? – hitetlenkedett Strike.

– Aha.

– A férje eltűnése után?

– Igen. Egyébként kutya – tette hozzá a nő, és Strike-nak kellett egy tizedmásodpercnyi idő, amíg rájött, hogy ez az ürülékre vonatkozik, nem Leonora férjére. – Most már harmadszor vagy negyedszer történik, éjszaka. Nem valami kellemes reggel ilyet találni. Meg volt az a nő is, aki becsöngetett, meg minden, az is fura volt.

Itt elhallgatott, és várta, hogy Strike rákérdezzen valamire. Úgy tűnt, élvezi, ha kérdezgetik. Strike jól tudta, hogy sok magányos ember van, akinek kellemes élmény, ha valaki kizárólag rá figyel, és ezért szeretik elhúzni ezt a szokatlan helyzetet.

– Mikor csöngetett be ez a nő?

– Múlt héten, úgy emlékszem, Owent kereste, és amikor mondtam, hogy nincs itt, azt felelte: „Hát akkor mondja meg neki, hogy Angela meghalt”, azzal elment.

– És ön nem tudja, ki volt ez?

– Életemben nem láttam.

– Ismer Angelát?

– Nem. De Owennel néha előfordul, hogy a női rajongói olyan furán viselkednek. – Leonorának hirtelen megoldódott a nyelve. – Mondjuk volt egy nő egyszer, az leveleket irkált neki meg fotókat küldött magáról, amiken az ő könyveiben szereplő alakoknak volt beöltözve. Ezek a nők, akik írnak neki… sokan azt gondolják, ő megérti őket, mármint a könyvei miatt. Hülyeség, nem? – tette hozzá. – Hisz az mind kitalált!

– A rajongók szokták tudni, hol lakik a férje?

– Nem – rázta meg a fejét a nő. – De lehetett épp a tanítványa is, vagy ilyesmi. Néha tanít írást, onnan.

Kinyílt az ajtó, és Robin lépett be egy tálcával. Letett Strike elé egy csésze feketét, Leonora Quine elé pedig egy csésze teát, és már ment is ki, becsukta maga mögött az ajtót.

– Ez minden furcsaság, ami történt? – fordult ismét a nőhöz Strike. – Az ürülék a postaládában meg az ismeretlen nő az ajtó előtt?

– És azt hiszem, követnek is. Egy magas, széles vállú, sötét hajú lány – felelte Leonora.

– És ez egy másik nő, nem az, aki…?

– Nem, az, aki odajött és becsöngetett, az olyan duci volt. Hosszú, vörös hajjal. Ez a másik olyan sötét hajú, meg mintha össze lenne görnyedve.

– Biztos benne, hogy önt követi?

– Hát igen, azt hiszem. Most már kétszer-háromszor is láttam. Nem arrafelé lakik, sosem láttam arra eddig, márpedig én harmincvalahány éve lakom már ott Ladbroke Grove-ban.

– Értem – bólintott Strike lassan. – Azt mondta, a férje feldúlt volt. Mi történt, ami kiborította?

– Volt egy nagy vitája az ügynökével.

– Azt tudja, hogy miről?

– A könyvéről, a legújabb könyvéről. Liz, így hívják az ügynökét, előbb azt mondja neki, ennél jobbat még sosem írt, aztán egy nappal később meg elviszi vacsorázni, és kijelenti, hogy nem lehet kiadni.

– És miért gondolta meg magát?

– Azt tőle kérdezze! – Leonorából most először tört elő a düh. – Hát persze hogy Owen feldúlt volt ez után! Mindenki az lenne. Két évig dolgozott ezen a könyvön! Hazajön teljesen felpaprikázva, bemegy a dolgozószobájába, fogja az egészet…

– Fogja az egész mit?

– A könyvet, a kéziratot, a jegyzeteit, mindent, káromkodik, mint egy kocsis, bedobál mindent egy táskába, aztán elviharzik… és azóta nem láttam.

– Van mobiltelefonja? Próbálta hívni?

– Persze, de nem veszi fel. Sosem veszi fel, amikor így eltűnik. Egyszer kidobta a kocsi ablakán – tette még hozzá, megint azzal a halvány büszkeséggel: mennyi spiritusz van az ő férjében!

– Mrs. Quine… – kezdte Strike. Bármit is mondott William Bakernek, az ő önzetlen segítőkészségének is volt határa. – Őszinte leszek önnel, nem olcsón dolgozom.

– Semmi baj – vágta rá Leonora szenvtelenül. – Majd Liz kifizeti.

– Liz?

– Liz… Elizabeth Tassel. Owen ügynöke. Az ő hibája, hogy eltűnt. Majd levonja a százalékából. Owen a legjobb ügyfele. Biztos, hogy ő is szeretné, ha előkerülne, amint rájön, mit is csinált.

Strike nem tudott annyira megbízni ebben, mint amennyire Leonora láthatólag készpénznek vette. Három cukrot tett a kávéjába, és gyorsan felhörpintette, közben pedig igyekezett kitalálni, mi is lenne a legjobb módja ennek. Homályos sajnálatot érzett Leonora Quine iránt, aki nyilván hozzászokott már a kiszámíthatatlan férje hisztijeihez, elfogadta, hogy senki sem méltatja visszahívásra sem, és egyértelműnek vette, hogy csak akkor számíthat segítségre, ha fizet érte. Igaz, a modora egy kicsit furcsa, de volt benne valami durva őszinteség. Strike viszont a lehető leghatározottabban csakis jövedelmező ügyeket vállalt el, amióta az irodája olyan váratlanul beindult. Az a néhány ügyfél, akik úgy keresték fel, hogy remélték, saját életének nehézségei (melyekről a sajtó nemcsak beszámolt, hanem alaposan ki is színezte őket) miatt majd hajlandó lesz ingyen is vállalni az ő balszerencsés dolgaikat, mind csalódottan távozott.

Leonora Quine viszont, aki épp olyan gyorsan megitta a teáját, mint Strike a kávét, már fel is állt, mintha megegyeztek volna, és minden mehetne az ilyenkor szokásos módon.

– Jobb, ha én most megyek – szólalt meg. – Nem szeretem túl sokáig ott hagyni Orlandót. Hiányzik neki az apukája. Azt mondtam neki, fogadok valakit, hogy megkeresse.

Strike mostanában számos gazdag fiatal nőnek segített megszabadulni a belvárosban dolgozó férjeiktől, akik valahogy már nem voltak olyan vonzók a gazdasági válság kitörése óta. Érzett abban valami kellemeset, hogy a változatosság kedvéért most visszaadjon egy férjet a feleségének.

– Rendben – bólintott, majd egy ásítás kíséretében odatolta az asszony elé a noteszét. – Szükségem van az elérhetőségeire, Mrs. Quine. És jól jönne egy fénykép is a férjéről.

Az asszony kerek, gyerekírásra emlékeztető betűkkel odakanyarintotta a címét és a telefonszámát, de az, hogy Strike fényképet kért, mintha meglepte volna.

– Minek magának fénykép? Ott van azon az írómenedékhelyen! Csak húzza ki Christian Fisherből, az hol van!

És már lépett is ki az ajtón, mielőtt a fáradt, egész testében sajgó Strike egyáltalán kijöhetett volna az asztal mögül. Hallotta, ahogy odakint még gyorsan odaszól Robinnak: „Köszönöm a teát!”, aztán egy villanással már nyílt is a lépcsőházba vezető üvegajtó, majd egy finom rándulással újra bezáródott, új ügyfele pedig már el is tűnt.

4

Nos, ritka ám az ily találékony barát…

WILLIAM CONGREVE:

A kétkulacsos

Strike lezuttyant a kanapéra a külső helyiségben. Majdnem teljesen új volt még. Feltétlenül vennie kellett egy újat, mivel a régi használtat, amit eredetileg ide tett az irodába, összetörte. A műbőr borítás a bemutatóteremben még elegánsnak tűnt, csakhogy ha az ember épp nem jól mozdult meg rajta, szellentésre emlékeztető hangot adott ki. Az asszisztense, ez a magas, telt idomú, szép, világos bőrű és világító kék szemű lány, most alaposan szemügyre vette a kávéja mögül.

– Rettenetesen néz ki.

– Egész éjjel egy hisztérikus nőből próbáltam kihúzni mindenfélét egy bizonyos nemesember fura szexuális szokásairól meg gazdasági bűncselekményeiről – felelte Strike hatalmas ásítás közepette.

– Lord Parker? – Robinnak elállt a lélegzete.

– Az, az – bólintott a főnöke.

– Őt is…?

– Három nőt dugott párhuzamosan, és milliókat menekített offshore bankokba – felelte Strike. – Ha erős a gyomra, nézzen bele a News of the Worldbe most vasárnap.

– De hogy a fenébe derítette ezt ki?

– Ismertem valakit, aki ismert valakit, aki ismert valakit – darálta Strike.

Megint ásított egy nagyot – akkorát, hogy az már egyenesen fájdalmasnak nézett ki.

– Le kéne feküdnie – jegyezte meg Robin.

– Igen, le kéne – bólintott a férfi, de ülve maradt.

– Nincs most senki más egészen délután kettőig, akkor jön Gunfrey.

– Gunfrey! – sóhajtott fel Strike a szemét dörzsölgetve. – Miért ilyen szar minden ügyfelem?

– Mrs. Quine nem tűnik olyan szarnak.

Strike álmosan kikukucskált a lányra a vastag ujjai között.

– Honnan tudja, hogy elvállaltam az ügyet?

– Tudtam, hogy el fogja – felelte Robin elfojthatatlan vigyorral. – Pont a maga esete.

– A középkorú 80-as évek-idéző?

– Pont ilyen ügyfél kell magának. És ki akart szúrni Bakerrel is.

– Az működött is, nem?

Megszólalt a telefon. Robin, még mindig széles vigyorral, felvette.

– Cormoran Strike irodája – szólt bele. – Ó! Szia!

A vőlegénye hívta, Matthew. Robin oldalra pillantott a főnökére. Strike lehunyta a szemét, a fejét hátrahajtotta, két karját összefűzte széles mellkasán.

– Figyi – kezdte Matthew a telefonban. Sosem volt túl barátságos a hangja, amikor a munkahelyéről hívta. – Át kell tennünk az iszogatást péntekről csütörtökre.

– Jaj, Matt… – szaladt ki Robin száján. Szerette volna, ha sem a kétségbeesést, sem a bosszúságot nem lehetne hallani a hangján.

Ez már az ötödik alkalom, hogy ezt a baráti „megiszunk néhány italt”- estét átszervezik. A három résztvevő közül egyedül Robin nem változtatta még meg az időpontot, a napot vagy a helyet, hanem minden felmerült lehetőségben benne volt.

– Miért? – kérdezte halkan.

Hirtelen morgó hangú horkantás hangzott fel a kanapéról. Strike elaludt ültében, nagy fejét hátul a falnak támasztva, még mindig karba tett kézzel.

– Munkahelyi sörözés lesz tizenkilencedikén – felelte Matthew. – Nem venné ki jól magát, ha nem mennék. Pofavizit.

Robinnak le kellett küzdenie magában a késztetést, hogy ráripakodjon. A vőlegénye egy nagy könyvelőcégnél dolgozott, és időnként úgy tudott viselkedni, mintha a munkájából adódóan rá eső társasági kötelezettségek egészen diplomáciai méretűre nőttek volna.

És abban is biztos volt, hogy tudja, mi az átszervezés valódi oka. Ezt az estét már többször is elhalasztották Strike kérésére. Minden alkalommal valami sürgős ügyön kellett dolgoznia este, és bár a megadott okok valódiak voltak, Matthew-t mégis bosszantották. Bár sosem mondta ki, Robin tudta, a fiú azt gondolja: Strike így jelzi, hogy az ő ideje értékesebb, az ő munkája fontosabb, mint Matthew-é.

A nyolc hónap alatt, amennyit eddig Cormoran Strike-nál dolgozott, a főnöke és a vőlegénye még egyszer sem találkoztak egymással, még azon a hírhedt éjszakán sem, amikor Matthew eljött a lányért a sürgősségire, ahová az elkísérte Strike-ot – a kabátját szorosan a férfi vérző karja köré tekerte, miután a sarokba szorított gyilkos megpróbálta megölni. Amikor Robin végül megrendülten, véresen kilépett a kezelőből, ahol Strike-ot épp összevarrták, Matthew nem élt az ajánlatával, hogy bemutatja sebesült főnökének. A fiú szörnyen dühös volt az egész miatt, bár Robin megnyugtatta, hogy ő maga egy pillanatig sem volt veszélyben.

Matthew egyáltalán nem akarta, hogy a lány állandóra ott maradjon Strike-nál. Kezdettől gyanakodva tekintett a férfira. Nem tetszett neki a szegénysége, az sem, hogy az irodájában élt, és Matthew mintha magát a foglalkozását is valahogy abszurdnak tartotta volna. Mindaz a sok kis információmorzsa, amit Robintól hallott (Strike karrierjéről a hadsereg Különleges Nyomozó Egységében, a Királyi Katonai Rendőrség civil ruhás ágában; a bátorságáért kapott kitüntetése, a jobb lábszárának elvesztése, szakértelme sok-sok olyan területen, amelyről ő, bár ahhoz volt szokva, hogy Robin szemében mindenben ő a szakértő, mégsem tudott semmit), mégsem alakított ki kapcsolatot a két férfi között, ahogy a lány naivan remélte, hanem valahogy csak magasabbra húzta közöttük a falat.

Amikor Strike híres lett, sikertelensége hirtelen sikerbe fordult, és ez, ha lehet, még jobban elmélyítette Matthew ellenséges érzelmeit. Robin pedig túl későn vette észre, hogy csak súlyosbította a helyzetet, amikor rámutatott az önellentmondásaira: – Nem tetszik, ha nincs hol laknia, meg szegény, most meg nem tetszik, hogy híres lett és rengeteg munkát hoz be!

De a lány azt is jól tudta, hogy Matthew szemében az a testhez simuló dizájnerruha Strike legnagyobb bűne, amit a kórházba tett kiruccanásuk után vett neki, szándéka szerint egyszerre köszönő- és búcsúajándékként, és amit egyetlenegyszer büszkén, ragyogva mutatott meg a vőlegényének – aztán a reakcióját látva sosem merte felvenni újra.

Robin remélte, mindezt helyre teheti, ha ezek ketten találkoznak, csakhogy Strike ismételt halasztgatásaitól Matthew-ban csak tovább nőtt a nemtetszés. Legutóbb Strike egyszerűen csak nem ment el. A magyarázatát (hogy jókora kitérőt kellett tegyen, hogy lerázza az ügyfele gyanakvó felesége által ráküldött embert) Robin ugyan elfogadta, hiszen ismerte annak a különösen kegyetlen válási ügynek minden apró részletét; Matthew szemében viszont csak azt erősítette meg, hogy Strike egy arrogáns alak, aki azt akarja, hogy folyton rá figyeljenek.

Ezért aztán nem kis nehézségek árán sikerült csak meggyőznie, hogy menjen bele, próbálják negyedszerre is összehozni ezt az estét. Matthew választotta az időpontot és a helyet is, most pedig, amikor Robinnak ismét sikerült rávenni Strike-ot, hogy rábólintson, a fiú másik napra akarja áttenni – lehetetlen volt nem úgy érezni, hogy üzen vele valamit, meg akarja mutatni a másik férfinak, hogy neki is vannak más kötelezettségei, és (Robin kénytelen volt bevallani, hogy így érzi) ő is fel tud bosszantani másokat.

– Rendben – sóhajtott a telefonba. – Megbeszélem Cormorannal, meglátjuk, jó-e neki a csütörtök.

– Ez nem úgy hangzott, mintha minden rendben lenne.

– Matt, ne kezdd! Megkérdezem, jó?

– Akkor később találkozunk.

Robin letette a kagylót. Strike most már mélyen aludt. Úgy horkolt, mint egy gőzmozdony, a szája nyitva, a két lába széttárva, teli talppal a padlón, míg a két karja még mindig összefűzve a mellkasán.

A lány nagyot sóhajtva nézett alvó főnökére. Strike sosem mutatott nemtetszést Matthew iránt, soha, semmilyen módon még csak megjegyzést sem tett rá. Matthew-t zavarta Strike létezése, és sosem szalasztott el egyetlen alkalmat sem, hogy felemlegesse, Robin jóval többet is kereshetett volna, ha elfogadja bármelyik másik állásajánlatot, és nem dönt úgy, hogy ennél a mélységesen eladósodott, rozoga magánnyomozónál marad, aki nem tud neki annyit fizetni, amennyit megérdemelne. Jelentősen megkönnyítené az életét, ha Matthew is olyan véleménnyel bírna Cormoran Strike-ról, mint ő maga: ha kedvelné, akár csodálná is. És Robin igen optimista volt. Ő kedveli mindkettejüket, akkor tehát miért ne kedvelhetnék ők is egymást?

Strike egy hirtelen, nagy horkanással felébredt. Kinyitotta a szemét, és csak pislogott Robinra.

– Horkoltam – jelentette ki, és megtörölte a száját.

– Nem olyan nagyon – hazudta a lány. – Figyeljen, Cormoran, mit szólna hozzá, ha azt a közös iszogatást áttennénk péntekről csütörtökre?

– Milyen iszogatást?

– Matthew-val meg velem – felelte Robin. – Emlékszik? A King’s Armsban, a Roupell Streeten. Le is írtam magának – tette még hozzá kissé erőltetett vidámsággal.

– Ja! – nyögte ki Strike. – Ja! Pénteken.

– Nem, Matt szeretné… nem jó neki a péntek. Nem lenne baj, ha inkább csütörtökön mennénk?

– Ja, ja, jó – felelte Strike még mindig álomittasan. – Asszem, megyek, és megpróbálok aludni egy kicsit, Robin.

– Rendben. Felírom ezt a csütörtökit.

– Miért, mi lesz csütörtökön?

– Iszogatás ve… mindegy. Menjen aludni!

Ott ült üres tekintettel a számítógépe képernyőjére meredve, miután becsukódott az üvegajtó. Aztán összerezzent, amikor megint kinyílt.

– Robin, és fel tudna hívni egy Christian Fisher nevű pasast? – kérdezte Strike. – Mondja meg, ki vagyok, mondja, hogy Owen Quine-t szeretném megtalálni, és kellene annak az írómenedékhelynek a címe, amiről Quine-nak beszélt.

– Christian Fisher… hol dolgozik?

– A francba – morogta Strike. – Azt nem kérdeztem meg. Annyira kész vagyok! Valami könyvkiadóban… egy divatos könyvkiadóban!

– Semmi baj, megtalálom. Menjen már aludni!

Amikor az üvegajtó immár másodszorra is becsukódott, Robin belemerült a Google-ba. Harminc másodpercen belül kiderítette, hogy Christian Fisher egy Crossfire nevű, az Exmouth Marketen található könyvkiadó alapítója.

Miközben bepötyögte a kiadó számát, az esküvői meghívó jutott eszébe, ami már egy hete ott lapult a táskájában. Robin még nem mondta el Strike-nak, mikor házasodnak össze Matthew-val, Matthew-nak pedig nem mondta, hogy szeretné meghívni a főnökét is. Ha ez a csütörtök este jól sikerül…

– Crossfire – szólt bele egy éles hang a telefonba. Robin pedig ismét a feladatra figyelt.

5

Nincsen gyötrelmesebb kínszenvedés
A gondolatnál!

JOHN WEBSTER:

A fehér ördög{1}

Aznap este kilenc után húsz perccel Strike a gondosan letakart ágyán feküdt pólóban és boxeralsóban, mellette a széken egy kis dobozban currymaradék, és a sportrovatot olvasta épp, míg az ággyal szembe állított tévében a hírek mentek. A jobb bokájaként szolgáló fémrúd ezüstösen csillogott az olcsó íróasztali lámpa fényében, amit egy doboz tetejére állítva odatett az ágy mellé.

Szerda este lesz a Wembley-ben egy angol–francia barátságos mérkőzés, de Strike-ot jobban érdekelte az Arsenal otthoni meccse a Spurs ellen, a következő szombaton. Már nagyon fiatal kora óta az Arsenalnak szurkolt, Ted bácsikáját utánozva. Hogy vajon Ted bácsi miért szurkolt a Lövészeknek, amikor egész életét Cornwallban élte le, Strike sosem kérdezte meg.

Mellette, a kis ablakon kívül valami ködös ragyogás töltötte be az éjszakai ég négyszögét, a csillagok erősen igyekeztek keresztülcsillámlani rajta. Napközben az a néhány óra alvás gyakorlatilag semmit sem javított a kimerültségén, de most még nem érezte úgy, hogy lefeküdne, így rögtön a nagy adag báránybiryani meg egy pint sör után. Kicsit arrébb, az ágyon egy cédula hevert Robin kézírásával, akkor nyomta a kezébe, amikor délután hazament az irodából. Két megbeszélt időpontra emlékeztette. A első:

Christian Fisher, holnap reggel 9, Crossfire Könyvkiadó,

Exmouth Market EC1

– De minek akar találkozni velem? – kérdezte Strike meglepetten. – Csak annak az elvonulós helynek a címe kell, amiről Quine-nak beszélt!

– Tudom – felelte Robin. – Én is mondtam neki, de úgy tűnt, nagyon izgatott, hogy találkozhat magával. És hogy a holnap kilenc jó is neki, és egyszerűen ragaszkodott hozzá!

Mégis, kérdezte magától Strike bosszúsan, ahogy a cédulát nézte, mibe keveredtem?

Kimerültségében délelőtt hagyta, hogy kijöjjön a sodrából, és kirúgott egy jól fizető ügyfelet, akitől könnyen további megbízatásokra is számíthatott volna. Aztán meg hagyta, hogy Leonora Quine rávegye, vállalja el az ügyét, pedig csak nagyon bizonytalan ígéretet kapott arra, hogy ki is fizetik. Most, hogy nem volt itt a szeme előtt az asszony, már alig emlékezett arra a sajnálatból, kíváncsiságból összeálló érzésre, ami miatt elvállalta. A padlásszoba rideg, hűvös csendjében egészen szürreális, felelőtlen döntésnek tűnt belemenni, hogy megkeresi a duzzogó férjet. Hát nem épp azért próbálja visszafizetni az adósságait, hogy visszakapjon egy aprócska morzsányit a szabadidejéből – egy-egy szombat délutánt kint az Emiratesnél, Greenwichben, vagy a vasárnap reggeli ágyban heverészést? Most, hogy szinte megállás nélkül dolgozik hónapok óta, végre kezd bejönni a pénz. Már nem a kezdeti, nagy hírverés miatt jönnek hozzá, hanem mert szép csendben terjedni kezdett a híre. Ugyan nem lehetett volna még három hétig elviselni William Bakert?

Na és ez a Christian Fisher, merült fel az újabb kérdés Strike-ban ismét Robin cédulájára pillantva, ez ugyan miért olyan izgatott, hogy személyesen akar találkozni? Lehetséges lenne, hogy maga Strike érdekli, akár mint a Lula Landry-ügy megoldója, akár (ami sokkal rosszabb) mint Jonny Rokeby fia? Nagyon nehéz az embernek megítélnie, mennyire ismert személyiség. Strike úgy vette, a váratlan hírnév korszaka már a végéhez közeledik. Amíg tartott, elég intenzív volt, de az újságírók telefonhívásai már hónapokkal ezelőtt kezdtek elmaradozni, és majdnem ennyi ideje nem került elő azonnal Lula Landry neve, ha bármilyen mindennapi kontextusban bemutatkozott. Akik nem ismerték, ismét úgy tettek, ahogy egész életében: a „Cameron Strick” név valami változatával szólították meg.

Másrészről viszont ez a könyvkiadós pasas talán tud valamit az eltűnt Owen Quine-ról, amit nagyon szeretne elmondani Strike-nak. Csakhogy ebben az esetben a nyomozó el sem tudta képzelni, vajon Quine feleségének miért nem mondta el.

A második megbeszélt időpontot Robin a Fisherrel egyeztetett találkozó alá írta oda:

November 18. csütörtök, este 18:30, King’s Arms,

Roupell Street 25. SE1

Strike tudta is, miért írta le ilyen részletesen az egész dátumot: elszánta magát, hogy ezúttal (ez vajon a harmadik, vagy már a negyedik próbálkozás?) tényleg összehozza őt meg a vőlegényét.

Bár ez az ismeretlen könyvelő aligha hinné el, Strike igazából már Matthew puszta létezéséért is hálás volt, de különösen azért a zafíros-gyémántos gyűrűért, ami ott ragyogott Robin gyűrűsujján. Bár maga Matthew elég nagy seggfejnek tűnt (Robin nem is gondolta volna, milyen pontosan emlékezett Strike minden odavetett megjegyzésére a vőlegényéről), legalább egy hasznos határvonalat húzott a férfi meg a lány közé, aki különben könnyen kibillenthette volna az egyensúlyából.

Mert Strike végül nem tudta elkerülni, hogy kellemes, bizsergő érzései támadjanak Robin felé, aki megmaradt mellette a legrosszabb korszakában is, és segített megfordítani a szerencséjét; és mivel semmi orvosi probléma nem volt a szemével, nem tudta nem látni azt sem, hogy Robin nagyon is csinos lány. Az eljegyzett státuszára úgy tekintett, mint amivel el lehet zárni egy apró, de szívós kis huzat útját, valami olyasmiét, amit ha szabadjára engedne, egy idő után talán komoly kényelmetlenséget okozna. Strike úgy gondolt magára, mint aki még csak lábadozik egy hosszú, viharos kapcsolat után, amely ugyanúgy végződött, ahogy elkezdődött: hazugságokkal. Nem kívánt változtatni egyedülálló voltán, mert kényelmesnek, épp megfelelőnek találta, és hónapokig sikeresen el is került mindenféle érzelmi bonyodalmat annak ellenére, hogy a húga, Lucy folyton olyan nőkkel akarta összehozni, akik a leírás alapján valami internetes társkereső kétségbeesett legaljának tűntek.

Persze lehetséges, hogy amint Matthew és Robin tényleg össze is házasodnak, Matthew ezt az új helyzetet felhasználva meggyőzi vadonatúj feleségét, hogy hagyja ott ezt az állást, amit a férje nyilvánvalóan amúgy is helytelenít (Strike nagyon is jól tudta értelmezni Robin habozásait és kitérő válaszait e témában). Abban viszont biztos volt, hogy a lány szólt volna neki, ha már kitűzték volna az esküvő időpontját, így hát ezt a veszélyt egyelőre távolabbinak ítélte.

Újabb óriási ásítással becsukta az újságot, és a székre dobta. Inkább a tévéhíradóra figyelt. Az egyetlen kis luxus, amit megengedett magának, amióta ebbe az apró, tetőtéri lakásba költözött, a műholdas tévé volt. A kis hordozható készüléke most egy dekóder tetején álldogált, és mivel már nem a gyengécske szobaantennára hagyatkozott, a kép sem volt szemcsés, hanem teljesen éles. Kenneth Clarke igazságügy-miniszter épp bejelentette, hogy 350 millió fontot vonnak el a jogsegélyalapokból. Strike valami fáradt ködön keresztül nézte, ahogy ez a pirospozsgás, pocakos pasas a parlamentben arról beszél, hogy „szeretnénk leszoktatni az embereket arról, hogy folyton ügyvédhez szaladgáljanak, amikor csak valami problémával szembesülnek, inkább arra bátorítanánk őket, hogy a konfliktusok kezelésének válasszák megfelelőbb módját”.

Igazából persze úgy értette, hogy a szegények csak ne veszegessenek igénybe jogi szolgáltatásokat. A Strike átlagos ügyfeleihez hasonlók persze akkor is fogadhatnak maguknak drága jogtanácsosokat. Jelenleg a legtöbb munkáját gyanakvó, állandóan elárult gazdagoktól kapta. Tőle származtak a furfangos ügyvédeik által felhasznált információk, amelyeknek köszönhetően kedvezőbb megegyezések születtek a durva válásaikban és elkeseredett üzleti vitáikban. Jómódú ügyfeleinek jelentős része tovább is adta a hírét hasonló férfiaknak és nőknek, akik fárasztóan hasonló problémákkal küszködtek. Ebben a szakmában ez a jutalom, ha az ember jól teljesít, és bár a munka gyakran monoton, azért eléggé jövedelmező is.

A híradó végén nagy nehezen lekászálódott az ágyról, felkapta a vacsorája maradványait a mellette lévő székről, és merev léptekkel kiment a kis konyhába elmosogatni. Az ilyesmit sosem mulasztotta el, a hadseregben szerzett önbecsülés megszokásai a szegénység legmélyén sem sem foszlottak le róla, és egyébként sem pusztán a katonai kiképzésnek köszönhette ezeket. Rendszerető gyerek volt, Ted bácsit utánozta ebben is, akinek rendszeretete (akár a szerszámosládájáról, akár a csónakházáról volt szó) éles ellentétben állt azzal a zűrzavarral, ami meg Strike anyját, Ledát körülvette.

Miután még utoljára elment vécére (ami mindig vizes volt, annyira közel állt a zuhanyhoz) és a mosogató fölött fogat mosott (mert ott kényelmesebben elfért), Strike tíz percen belül már újból az ágyán ült, és a műlábát csatolta le.

A híradó végén most a másnapi időjárás-jelentés következett: fagypont alatti hőmérséklet és köd. Strike hintőport dörzsölt az amputált lába csonkjába; ma este nem fájt annyira, mint néhány hónappal azelőtt. A mai kiadós angol reggeli meg az esti curry dacára sikerült leadnia valamicskét a súlyából, amióta megint tudott magának főzni, ettől pedig a lábára is kisebb teher nehezedett.

A tévére mutatott a távirányítóval, és a kacagó szőke nő meg az ő mosópora is eltűntek a sötétségben. Strike ügyetlenül befészkelődött a takaró alá.

Persze, ha Owen Quine tényleg azon az írómenedékhelyen rejtőzik, elég könnyű lesz visszahozni onnan. Önző seggfejnek tűnt, aki csak úgy elszalad a sötét éjszakába a drágalátos könyvével…

A vállára akasztott nagy táskával elviharzó dühös férfi képe épp oly gyorsan szertefoszlott, ahogy megjelent a szeme előtt. Strike-ot rögtön elnyomta a nagyon is várt, mély és sötét álom. A messze alóla, az alagsori bárból felhallatszó halovány basszuslüktetést csakhamar túlharsogta a recsegő horkolás.

6

Ó, Szájajár uram, tudjuk, önnél jó helyen van minden.

WILLIAM CONGREVE:

Szerelemért szerelmet

Az Exmouth Market sétálóutcáján még mindig jeges ködpamacsok tapadtak a házakra, amikor Strike befordult az utcába másnap reggel, tíz perccel kilenc előtt. Nem is úgy nézett ki ez a hely, mintha Londonban lenne: a sok kis terasz a kávézók előtt, a pasztellszínekben pompázó homlokzatok, meg a bazilikára emlékeztető templom aranyszín-kékje és téglafalai – a Legszentebb Megváltónk temploma, ami most füstszerű kipárolgásba burkolózott. Hűvös köd, régi furcsaságokkal telezsúfolt boltocskák, asztalok és székek a járdaszegélyen: ha ehhez hozzájött volna még a sós víz illata meg a sirályok gyászos rikácsolása, Strike akár gondolhatta volna azt is, hogy otthon van megint Cornwallban, ahol gyerekkorának legstabilabb periódusait töltötte.

Egy pékség melletti jellegtelen ajtó oldalában kis felirat hirdette, hogy itt található a Crossfire Könyvkiadó irodája. Strike pontban kilenc órakor nyomta meg a kapucsengőt, és be is jutott a meredek, fehérre meszelt falú lépcsőházba. Némi nehézség árán, na meg a korlát gyakori használatával sikerült felkapaszkodnia a lépcsőn.

A legfelső emeleten egy vékony, divatosan öltözött, harminc körüli, szemüveges férfi fogadta. Hullámos haja a válláig ért, farmert, mellényt és kasmírmintás inget viselt, a mandzsettánál épp csak egy leheletnyi fodorral.

– Heló – köszöntötte a fiatalember. – Christian Fisher vagyok. Maga, ugye, Cameron?

– Cormoran – javította ki Strike automatikusan. – De…

Azt akarta mondani, hogy de hallgat a Cameronra is (az évek során ezt a sablonválaszt alakította ki a gyakori tévesztésre), ám Christian Fisher rögtön kapcsolt: – Cormoran! Az a cornwalli óriás!

– Így van – felelte Strike meglepetten.

– Tavaly kiadtunk egy gyerekkönyvet angol népmesékkel – folytatta Fisher, és közben a fehér kétszárnyú ajtót kitárva bevezette Strike-ot egy zsúfolt, egybenyitott helyiségbe. A falakat poszterek és számtalan rendetlen könyvespolc borította. Egy sötét hajú, ápolatlannak tűnő fiatal nő kíváncsian felpillantott Strike-ra, ahogy elsétált mellette.

– Kávét? Teát? – kérdezte Fisher, és a saját irodája felé indult. Ez egy kis helyiség volt a közös térből leválasztva. Az ablakból kellemes rálátás nyílt az álmos, ködös utcára lent. – Megkérhetem Jade-et, hogy ugorjon ki és hozzon nekünk. – Strike köszönettel elhárította. Az igazat mondta, vagyis hogy épp most kávézott, de azért elgondolkodott, vajon Fisher miért igyekszik hosszabb találkozóra berendezkedni, mint azt a körülmények megkívánták volna. – Akkor csak egy lattét hozz, légy szíves, Jade! – szólt ki az ajtóból.

– Foglaljon helyet! – fordult vissza Strike-hoz, és keresgélni kezdett a falakat beborító könyvespolcokon. – Nem a Szent Mihály-hegyen élt véletlenül ez a Cormoran nevű óriás?

– De – bólintott Strike. – És elvileg Jankó ölte meg. Aki az égig érő paszulyról híresült el.

– Itt van valahol – mormogta Fisher még mindig a polcokat pásztázva. – A Brit-szigetek népmeséi. Van gyereke?

– Nincsen – felelte Strike.

– Ó – állt meg Fisher. – Hát, akkor nem is bajlódom vele.

És széles vigyorral leült Strike-kal szemben.

– Szóval, megkérdezhetem, ki fogadta fel? Vagy legalább találgathatok?

– Csak nyugodtan – válaszolta Strike, aki elvből nem mondott nemet soha a spekulációra.

– Vagy Daniel Chard, vagy Michael Fancourt – vágta ki Fisher. – Eltaláltam?

A szemüvege lencséitől kisebbnek, gombszerűbbnek tűnt a szeme. Bár jelét nem adta, Strike megdöbbent kissé. Michael Fancourt egy igen híres író, aki nemrégiben egy nagyobb irodalmi díjat is megnyert. De pontosan miért is érdekelné őt, hogy Quine eltűnt?

– Sajnos nem – felelte. – Quine felesége, Leonora.

Fisher szinte komikus módon elképedt ettől.

– A felesége? – ismételte kifejezéstelenül. – Az a szürkeegér-nő, aki úgy néz ki, mint Rose West? De hát éppen ő minek fogad fel magánnyomozót?

– Eltűnt a férje. Már tizenegy napja nem hallott felőle.

– Quine eltűnt? De… de akkor…

Strike már látta, hogy Fisher egy egészen más beszélgetésre számított, amit nagyon lelkesen várt is.

– De miért küldte hozzám?

– Azt hiszi, maga talán tudja, hol van Quine.

– Honnan a francból tudnám? – kérdezett vissza Fisher, láthatóan őszinte értetlenséggel. – Nem vagyunk puszipajtások.

– Mrs. Quine azt mondja, hallotta, hogy maga egy íróknak kialakított menedékhelyről mesélt a férjének, egy bizonyos partin…

– Ó! – értette meg Fisher. – A Bigley Hallról, persze. De hát Owen ott biztos nem lehet! – Amikor nevetett, szemüveges Puckká változott: ravaszság vegyült a vidámságába. – Akkor se engednék be oda Owen Quine-t, ha kétszer annyit fizet. Született szarkeverő az az ember. És az egyik nő, aki viszi azt a helyet, különösen utálja. Quine nagyon ronda recenziót írt az első regényéről, és azt sosem bocsátotta meg neki.

– Azért megadná a számukat? – kérdezte Strike.

– Ebben van benne… – húzta elő a mobilját Fisher a farmerja farzsebéből. – Fel is hívom…

És már hívta is. Letette a telefont kettőjük közé, az asztalra, és hogy Strike is hallja a beszélgetést, kihangosította.

Egy egész percig kicsöngött, aztán egy ziháló női hang jelentkezett: – Bigley Hall!

– Hahó, te vagy az, Shannon? Itt Chris Fisher a Crossfire-ból!

– Ó, heló, Chris, mi a helyzet?

Kinyílt Fisher irodájának ajtaja, és a kinti igénytelen, sötét hajú lány lépett be, majd szó nélkül letett a férfi elé egy lattét. Aztán kiment.

– Azért hívtalak, Shan – folytatta Fisher, amint becsukódott az ajtó –, hogy megkérdezzem, nincs-e ott nálatok Owen Quine. Nem járt arra, vagy igen?

– Quine?

Még ebből a távoli, fémes szótagból is mintha az utálat visszhangzott volna gúnyosan a könyvekkel telirakott helyiségben.

– Aha, nem járt arra?

– Már vagy egy éve nem, vagy több is. Miért? Ugye nem akar idejönni? Mert annyit mondhatok, hogy kurvára nem látjuk szívesen!

– Semmi baj, Shan, szerintem csak a felesége értett félre valamit. Majd beszélünk!

Fisher megszakította a hívást, miközben a nő búcsúzkodott, és rögtön fordult is vissza Strike-hoz.

– Látja? – kezdte. – Mondtam. Ha akarna, sem mehetne Bigley Hallba.

– És ezt nem tudta volna elmondani a feleségének is, amikor felhívta telefonon?

– Ja, hogy ezért hívogatott! – szakadt ki Fisherből, mint aki már kezdi érteni a dolgot. – Azt hittem, Owen vette rá, hogy hívjon.

– Miért venné rá a feleségét, hogy hívja fel magát?

– Jaj, ugyan már! – vigyorodott el Fisher, és amikor Strike nem vigyorgott rá válaszul, rövid nevetés után folytatta: – Hát a Bombyx mori miatt! Gondoltam, teljesen jellemző lenne Quine-ra a feleségével felhívatni és kikérdeztetni.

– Bombyx mori… – ismételte Strike. Igyekezett olyan hangot használni, ami sem kérdőnek, sem túl értetlennek nem tűnik.

– Aha, azt hittem, Quine azért zaklat, hogy hátha lehet még esélye, hogy kiadom. Az ilyesmi teljesen rá vallana, hogy a feleségével hívasson fel. De ha most még bárki bevállalja a Bombyx morit, az biztosan nem én leszek. Kis kiadó vagyunk. Nem engedhetjük meg magunknak a pereskedést.

Strike stratégiát váltott. Belátta, hogy semmi haszna nem származik abból, ha úgy tesz, mintha többet tudna.

– A Bombyx mori Quine legújabb regénye?

– Aha – felelte Fisher, belekortyolt a műanyag poharas lattéjába, és folytatta a gondolatmenetet. – Szóval akkor eltűnt, mi? Azt hittem, inkább hátradől és figyeli a műsort. Azt gondoltam volna, ez lenne épp a lényege. Vagy inába szállt a bátorsága? Az nem vallana rá.

– Mennyi ideje dolgozik Quine-nal? – tette fel a kérdést Strike.

Fisher hitetlenkedő arccal nézett rá.

– Sosem dolgoztam Quine-nal! – felelte.

– Azt hittem…

– A legutóbbi három könyvét a Roper Chardnál csinálta, vagy lehet, hogy a legutóbbi négyet? Nem, nem, az történt, hogy találkoztam Liz Tassellel, az ügynökével egy partin néhány hónapja, és bizalmasan elárulta… ivott már egy kicsit… hogy nem tudja, meddig viselik még el a Roper Chardnál, én meg mondtam, hogy örömmel elolvasnám a következő könyvét. Quine most már az „olyan rossz, hogy már jó” kategóriában van, csinálhattunk volna valami jó kis szokatlan marketingkampányt. Mindenesetre – folytatta Fisher –, ott volt a Hobart vétke. Az egy jó könyv volt. Gondoltam, talán van még benne valamennyi.

– És akkor elküldte önnek a Bombyx morit? – tapogatózott Strike, és némán elátkozta magát, hogy nem kérdezte ki alaposabban Leonora Quine-t előző nap. Ez az eredménye, ha az ember úgy vállal el új ügyfelet, hogy több is, mint félig halott a kimerültségtől. Strike ahhoz volt szokva, hogy egy ilyen beszélgetésen mindig többet tud a partnerénél, és most furán védtelennek érezte magát.

– Aha, két héttel ezelőtt, pénteken, átküldött egy példányt biciklis futárral – bólogatott Fisher, ravasz vigyorral. – Szegény Liz, élete legnagyobb tévedése…

– Miért?

– Mert nyilván nem olvasta el rendesen, vagy nem a végéig. Kábé két órával azután, hogy megjött, hagyott a hangpostán egy ilyen teljesen kétségbeesett üzenetet: „Chris, tévedés történt, rossz kéziratot küldtem. Legyen szíves, ne olvassa el, csak küldje rögtön vissza, bent leszek az irodában, átveszem!” Ilyennek még életemben nem hallottam Liz Tasselt! Rendesen szörnyen félelmetes egy nő. Felnőtt férfiak is csak meghúzzák magukat előtte.

– És visszaküldte?

– Nyilván nem! – vágta rá Fisher. – Majdnem egész szombaton azt olvastam.

– És? – ösztökélte Strike.

– Senki nem mondta magának?

– Mit mond…

– Hát hogy mi van benne – felelte Fisher. – Hogy mit csinált Quine.

– És mit csinált?

Fisher arcáról lehervadt a mosoly. Letette a kávéját.

– London legjobb ügyvédei szóltak rám – válaszolta –, hogy ne áruljam el.

– Ki fizeti az ügyvédeket? – érdeklődött Strike. Amikor nem kapott választ, tovább kérdezett: – Csak Chard és Fancourt, vagy még más is?

– Csak Chard – bökte ki Fisher, belesétálva a csapdába. – Bár Owen helyében én Fancourt miatt jobban aggódnék. Az aztán igazi mocskos disznó tud lenni. Sose felejt. De ezt nem tőlem hallotta! – tette hozzá gyorsan.

– És ez a Chard, akit emleget, ez…? – tapogatózott tovább a félhomályban Strike.

– Daniel Chard, a Roper Chard vezérigazgatója – vágta rá Fisher egy árnyalatnyi türelmetlenséggel a hangjában. – Én nem is értem, Owen hogy gondolhatta, hogy megússza, ha azt baszogatja, aki a kiadóját vezeti, de hát ez Owen, ő ilyen. Nála éktelenebbül arrogáns, álomvilágba süllyedtebb marhát én még nem láttam! Gondolom, azt hitte, nyugodtan ábrázolhatja Chardot… – Fisher itt kényelmetlen vihogással elhallgatott. – Én meg önveszélyes vagyok! Csak annyit mondok, meglep, hogy akár Owen képes lehetett azt hinni, hogy ezt megúszhatja. Talán berezelt, amikor rájött, hogy mindenki pontosan tudja, mire célozgat, és akkor ezért lépett le.

– Szóval becsületsértő a könyv, igaz? – összegezte Strike.

– A fikcióban ez azért nem ilyen egyértelmű, nem? – terelt Fisher. – Ha olyan groteszk módon írja meg az igazat… nem mintha azt állítanám, hogy igaz – iparkodott hozzátenni –, mármint amit ír. Szó szerint nem is lehet igaz. De mindenki felismerhető benne. Jó néhány embernek nagyon okosan ment neki… kicsit olyan igazából, mint Fancourt korai dolgai. Rengeteg vér, meg misztikus szimbolizmus… helyenként nem igazán egyértelmű, mire is utal, de az ember kíváncsi, tudni akarja, mi van a zsákban, mi van a tűzben…

– Hogy mi van a…?

– Mindegy… részek a könyvből. De Leonora nem mondott erről semmit magának?

– Nem – jelentette ki Strike.

– Hát ez bizarr – felelte Christian Fisher. – Pedig biztos, hogy tudja. Azt gondoltam volna, Quine olyan író, aki minden étkezésnél kiselőadást tart a családnak.

– És miért gondolta, hogy Chard vagy Fancourt magánnyomozót fogadna, amíg nem tudta, hogy Quine eltűnt?

Fisher csak megvonta a vállát.

– Nem tudom. Azt hittem, talán valamelyikük azt próbálja kideríteni, mit tervez a könyvvel, hogy megállíthassák, vagy figyelmeztethessék az új kiadóját, hogy perelni fognak. Vagy hogy megpróbálnak róla is előásni valamit… tüzet tűzzel.

– Ezért akart olyan nagyon találkozni velem? – érdeklődött Strike. – Tud valami terhelőt Quine-ról?

– Dehogy! – nevetett Fisher. – Csak kíváncsi vagyok. Tudni szerettem volna, mi folyik itt.

Az órájára pillantott, megfordított egy könyvborítót maga előtt az asztalon, és hátrébb tolta kicsit a székét. Strike megértette a célzást.

– Köszönöm, hogy szánt rám időt – mondta felállva. – Ha esetleg jelentkezne önnél Owen Quine, megteszi, hogy szól nekem?

Átadott Fishernek egy névjegyet. Az fintorogva nézett le rá, ahogy kilépett az asztal mögül kikísérni Strike-ot.

– Cormoran Strike… Strike… ismerhetem ezt a nevet valahonnan, ugye…?

Ekkor esett le neki. Hirtelen ismét felgyorsultak a mozdulatai, mintha elemet cseréltek volna benne.

– A kurva életbe, maga az a Lula Landry-s pasas!

Strike tudta, hogy most nyugodtan visszaülhetne, kérhetne egy lattét, és Fisher vagy még egy óráig csak rá figyelne. Ehelyett azonban barátságosan, de határozottan kimentette magát, és néhány perc múlva már ki is lépett a hideg, ködös utcára.

7

Esküszöm én, sosem olvastam ehhez hasonlót.

BEN JONSON:

Ki-ki a maga természete szerint

Leonora Quine nyugtalannak tűnt, amikor Strike közölte vele telefonon, hogy a férje még sincs az írómenedékházban.

– Hát akkor meg hol van? – kérdezte, talán inkább saját magától, mint a nyomozótól.

– Általában hová megy, amikor így eltűnik otthonról? – érdeklődött Strike.

– Szállodákba – felelte az asszony. – Egyszer meg valami nőhöz ment, de azzal most már nincsen jóban. Orlando! – csattant fel hirtelen, de nem a kagylóba. – Tedd azt le, az az enyém! Mondom, az enyém! Tessék? – tért aztán vissza a beszélgetéshez, túl hangosan is.

– Nem mondtam semmit. Szeretné, ha tovább keresném a férjét?

– Hát persze hogy szeretném, különben mégis, hogy a fenébe találnám meg? Nem hagyhatom itt Orlandót. Kérdezze meg Liz Tasselt, hol van. Ő már volt, hogy megtalálta. A Hiltonban – tette aztán hozzá váratlanul. – Egyszer a Hiltonba ment.

– Melyik Hiltonba?

– Nem t’om, kérdezze Lizt. Miatta rohant el, hát rohadtul az a dolga, hogy segítsen visszahozni. De nekem nem veszi fel a telefont. Orlando, tedd már le!

– Nem jut eszébe senki más, akit…?

– Nem, akkor már megkérdeztem volna őket, a francba! – vágott közbe Leonora. – Maga a nyomozó, találja meg! Orlando!

– Mrs. Quine, azzal is…

– Szólítson Leonorának!

– Leonora, azzal a lehetőséggel is számolnunk kell, hogy a férje esetleg kárt tett magában. Hamarabb megtalálhatnánk – folytatta Strike immár emeltebb hangon, hogy túlharsogja a vonal túlsó végén a háztartás hangjait –, ha bevonnánk a rendőrséget is.

– Azt nem akarom. Amikor egy hétig oda volt, felhívtam őket, aztán kiderült, hogy ennél a nőnél volt, és nem örültek. Dühös lenne, ha most megint ez történne. Mindegy, Owen nem tenne… Orlando, hányszor mondtam, hogy hagyjad azt?

– A rendőrség több helyre juttathatná el a képét, és…

– Én csak azt szeretném, ha szép csendben előkerülne. Hát miért nem jön már haza? – kérdezte bosszúsan.

– Olvasta ön a férje új könyvét? – váltott témát Strike.

– Nem. Mindig megvárom, amíg befejezi, és rendesen van borítója meg minden.

– És mondott önnek bármit is róla?

– Nem, nem szeret beszélni arról, amit ír, amíg… Orlando, tedd már le!

Strike nem tudta biztosan, Leonora szándékosan vagy véletlenül tette le a telefont.

Már felszállt a kora reggeli köd. Az irodája ablakát esőcseppek pettyezték. Rövidesen érkezik egy ügyfele, újabb válófélben lévő nő, aki azt szerette volna tudni, ez az ő hamarosan exszé váló férje nem próbál-e eltitkolni valamit a közös vagyonból.

– Robin – lépett ki Strike a kinti irodába –, ki tudna nekem nyomtatni egy képet Owen Quine-ról, már ha talál egyet az interneten? És hívja fel, kérem, az ügynökét, Elizabeth Tasselt, és kérdezze meg, hajlandó lenne-e néhány gyors kérdést megválaszolni!

Már fordult volna vissza az irodájába, amikor még valami eszébe jutott.

– És utána tudna nézni annak a kifejezésnek, hogy „bombyx mori”, hogy az mit jelent?

– Persze, hogy írják?

– Az isten tudja – felelte Strike.

A rövidesen elváló asszony pontosan érkezett, pontban 11:30-kor. Gyanúsan fiatalos kinézetű negyvenes nő volt, és olyan borzongató báj, kesernyés parfümillat áradt belőle, hogy attól Robin mindig szűkebbnek érezte a helyiséget. Strike bevonult vele az irodájába, és Robin két órán keresztül csak a beszélgetés finom emelkedését-halkulását hallotta az eső folyamatos dobolásán meg a saját, billentyűzeten kopogó ujjai hangján felül. Nyugodt, békés hangok. Robin már megszokta, hogy Strike irodájából hirtelen sírás, jajgatás, akár kiabálás is felharsanhat. A hirtelen csend volt mindig a legvészjóslóbb, mint amikor egy férfi ügyfél szó szerint elájult (és mint később megtudták, kisebb szívrohamot kapott) a feleségét meg annak szeretőjét ábrázoló fénykép láttán, amit Strike teleobjektívvel készített.

Amikor Strike meg az ügyfél végre kiléptek az ajtón, és a nő alaposan elköszönt a nyomozótól, Robin átnyújtott a főnökének egy jókora képet Owen Quine-ról. A Bathi Irodalmi Fesztivál weboldalán találta.

– Jézus isten! – tört ki Strike-ból a kép láttán.

Owen Quine nagydarab, sápadt, pocakos, nagyjából hatvan év körüli férfi volt zilált sárgás-ősz hajjal, és Van Dyke-ra emlékeztető hegyes szakállal. A két szeme, úgy tűnt, különböző színű, és ettől a nézése is valami furcsa intenzitást nyert. A fotóhoz valami malaclopóhoz hasonlító köpönyegbe burkolózott, a fején tollakkal ékesített puhakalap.

– Nem gondolná az ember, hogy sokáig tud bujkálni – jegyezte meg Strike. – Csinálna ebből néhány másolatot, Robin? Lehet, hogy körbe kell mutogatnunk pár szállodában. A felesége úgy emlékszik, egyszer valamelyik Hiltonba ment, de azt már nem tudja, melyikbe, szóval akár el is kezdhetné körbetelefonálni őket, nincs-e ott valamelyikben. Nem hinném, hogy a saját nevén jelentkezne be, de megpróbálhatja leírni nekik, hogy néz ki… Jutott valamire Elizabeth Tassellel?

– Igen – felelte Robin. – Akár hiszi, akár nem, épp hívni akartam, amikor felhívott ő.

– Idetelefonált? De miért?

– Christian Fishertől hallotta, hogy maga járt nála.

– És?

– Ma délután megbeszélései vannak, de szeretne magával találkozni holnap tizenegykor, az irodájában.

– Nocsak, tényleg? – nézett nagyot vidáman Strike. – Ez egyre érdekesebb. Megkérdezte tőle, nem tudja-e, hol van Quine?

– Igen, azt felelte, halvány fogalma sincsen, de ahhoz ragaszkodik, hogy magával találkozzon. Igen határozott nő. Mint valami iskola igazgatónője. És a bombyx mori – tette még hozzá a legvégén – a selyemhernyó latin neve.

– A selyemhernyóé?

– Aha, és most figyeljen! Én valahogy mindig azt hittem, ezek olyanok, mint a pókok, szövögetik a fonalukat, de tudja, hogy gyűjtik be tőlük a selymet?

– Nem mondhatnám.

– Megfőzik őket! – folytatta Robin. – Élve megfőzik őket, hogy ne károsítsák a gubót azzal, hogy kikelnek belőle. Mert a gubójuk, az a selyem. De azért ez nem valami szép dolog, nem? És miért érdekli a selyemhernyó?

– Azt akartam tudni, Owen Quine vajon miért adta a Bombyx mori címet az új regényének – felelte Strike. – De nem mondhatnám, hogy most jobban értem.

Strike az egyik megfigyelési ügyéhez kapcsolódó unalmas papírmunkával töltötte a délutánt, és közben reménykedett, hogy megjavul kicsit az idő. Mindenképp el kellett mennie otthonról, mert már gyakorlatilag semmi ehető nem volt a tetőtéri lakásban. Folytatta a munkát az után is, hogy Robin hazament, de az ablakon doboló eső csak egyre jobban zuhogott. Végül aztán felhúzta a nagykabátját, és ebben a felhőszakadásban is elindult lefelé a vizes, sötét Charing Cross Roadon, hogy bevásároljon a legközelebbi szupermarketben. Mostanában túl sokszor rendelt ételt.

Később, már alaposan megrakott nejlonszatyrokkal a kezében visszafelé sétálva hirtelen ötlettel betért egy épp záró antikváriumba. A pult mögött ülő pasas nem volt biztos benne, megvan-e nekik a Hobart vétke, Owen Quine első és állítólag legjobb regénye, végül sok-sok értelmetlen motyogás és a számítógép egyáltalán nem meggyőző használata után csak a Balzac testvérek című kötetet tudta előkeresni a szerzőtől. Strike már fáradt volt, elázott, és éhes is; kifizetett két fontot a viharvert keménytáblás könyvért, aztán hazavitte a tetőtérbe.

Miután elpakolta a bevásárlást és főzött magának tésztát, leheveredett az ágyán. Az éjszaka sűrű, sötét hideggel nyomakodott oda az ablakába. Nekiállt az eltűnt író könyvének.

A stílusa választékos, sőt egyenesen túldíszített; a történet gótikus, szürreális. Két testvér, név szerint Varikokele és Vas ülnek bezárva egy boltíves mennyezetű helyiségben, a bátyjuk holtteste pedig lassan oszladozik a sarokban. Az irodalomról, a hűségről és Balzacról, a francia íróról szóló részeg beszélgetéseik közepette megpróbálják együtt megírni már bomló bátyjuk élettörténetét. Varikokele folyton sajgó heréit tapogatja. Strike ezt ügyetlen metaforának gondolta az író elakadására. Úgy tűnt, a munka nagy része Vasra marad.

Ötven oldal után Strike-ból kitört egy „nyald már ki a seggem”, félredobta a könyvet, és nekikezdett a lefekvés hosszadalmas folyamatának.

De most elkerülte az előző esti mély, boldog alvás. A padlásszoba ablakát csak verte, verte az eső, és ez zavarta a nyugalmát. Egész éjjel zavaros, katasztrofikus álmok gyötörték. Valami másnapossághoz hasonló, kényelmetlen érzés kapaszkodott rá, amikor reggel felébredt. Az ablakán még mindig dobolt az eső, és a tévét bekapcsolva arról értesült, hogy Cornwallban nagy áradások vannak: akadt, aki bennragadt a kocsijában, másoknak el kellett hagyniuk az otthonukat, és most ideiglenes szállásokon voltak összezsúfolódva.

Strike felkapta a mobilját, és felhívta a számot, amelyet legalább olyan jól ismert, mint a saját tükörképét – ami egész életében a biztonságot, állandóságot jelentette neki.

– Haló! – vette fel a nagynénje.

– Cormoran vagyok. Jól vagytok, Joan? Csak most látom a híreket.

– Ó, most éppen minden rendben, drágám, a parton feljebb, ott van igazán a baj – nyugtatta meg Joan néni. – Azért mondjuk, esik, nagy vihar lesz, de olyasmi nem, mint St. Austellben. Mi is a hírekben nézzük. De te hogy vagy, Corm? Már mióta nem beszéltünk! Épp mondtuk is Teddel tegnap este, nem is hallunk felőled már, azt akartuk kérdezni, miért nem jössz le karácsonyra, ha már így megint magad maradtál? Na, mit szólsz?

Strike a mobiltelefonnal a kezében nem tudott sem felöltözni, sem felcsatolni a műlábát. A néni fél óráig beszélt folyamatosan, megállíthatatlanul dőltek belőle a helyi apróságok, aztán néha hirtelen belelendülve olyan személyes kérdéseket lőtt felé, amelyeket Strike szeretett volna inkább kimondatlanul hagyni. Végül aztán, miután egy utolsó, nagy lendülettel kikérdezte a szerelmi életéről, az adósságairól, meg a levágott lábáról, elengedte.

Későn ért le az irodába, fáradt volt és ingerlékeny. Sötét öltönyt és nyakkendőt viselt. Robin el is gondolkodott, vajon nem a válófélben lévő barna nővel megy-e ebédelni az Elizabeth Tassellel való találkozó után.

– Hallotta a híreket?

– Az árvizet Cornwallban? – kérdezte Strike, és bekapcsolta az elektromos vízmelegítőt. Az aznapi első teája kihűlt, annyit locsogott Joan néni.

– Vilmos és Kate eljegyezték egymást! – tájékoztatta Robin.

– Kik?

– Vilmos herceg! – magyarázta meg derülten a lány. – És Kate Middleton.

– Ó! – felelte Strike hűvösen. – Jó nekik.

Ő maga is a jegyben járók soraiba tartozott alig néhány hónappal azelőttig. Azt nem tudta, vajon mi van a volt menyasszonyának újabb eljegyzésével, és nem is tűnődött örömmel rajta, mikor lesz annak is vége. (Persze, amúgy sem úgy lenne vége, mint az övéknek, hogy a lány összekarmolja a vőlegénye arcát, elmondja, hogy árulta el – inkább egy olyan esküvővel, amit ő sosem tudott volna neki megadni. Olyasfajtával, amilyen nyilván Vilmosnak és Kate-nek is lesz hamarosan.)

Robin csak akkor ítélte úgy, hogy meg lehet törni a rosszkedvű hallgatást, amikor Strike már megitta a teája felét.

– Lucy hívta, pont, mielőtt lejött, hogy emlékeztesse a születésnapi vacsorájára szombat este, és kérdezte, visz-e magával valakit.

Strike-nak ettől még néhány fokkal rosszabb kedve lett. El is feledkezett erről a vacsoráról a húgáéknál.

– Értem – felelte tömören.

– Szombaton van a születésnapja? – érdeklődött Robin.

– Nem.

– Mikor van?

Strike sóhajtott egyet. Nem akart tortát, üdvözlőlapot vagy ajándékot, de a lány olyan várakozó arccal nézett rá.

– Kedden – bökte ki.

– 23-án?

– Aha.

Rövid szünet után aztán eszébe jutott, hogy talán neki is meg kellene kérdeznie.

– És a magáé? – Nyugtalanította valami abban, ahogy a lány nem felelt rögtön. – Jézusom, ugye nem ma?

Robin erre elnevette magát.

– Dehogy, már elmúlt. Október 9-én. De semmi baj, szombatra esett – tette hozzá, még mindig mosolyogva Strike búval bélelt arcán. – Nem ültem itt egész nap és vártam a virágot.

A főnöke erre már visszavigyorgott. Mivel úgy érezte, valamit azért mondania kellene, ha már elmulasztotta a lány születésnapját, de még eszébe sem jutott megkérdezni, hogy mikor van.

– Jó is, hogy még nem tűzték ki az esküvőt Matthew-val – szólalt meg. – Legalább nem fog ütközni ezzel a királyi lagzival.

– Ó – pirult el Robin. – De, már van időpont.

– Tényleg?

– Igen – bólintott. – Ja… január 8-a. Itt is van a meghívója. – És gyorsan lehajolt a táskájához (pedig még meg sem beszélte Matthew-val, hogy meghívja Strike-ot; de most már késő). – Tessék!

– Január 8-a? – ismételte Strike, ahogy átvette tőle az ezüstszínű borítékot. – Az csak… hogy is… hét hétre van!

– Igen – felelte Robin.

Furcsa kis szünet következett. Strike hirtelen nem is tudta, mit akart még megkérdezni a lánytól. Aztán eszébe jutott, és közben lazán a tenyeréhez csapkodta az ezüst borítékot.

– Mi a helyzet a Hiltonokkal?

– Beszéltem néhánnyal. Quine egyikben sincs a saját nevén, és a leírás sem volt ismerős senkinek. De, mondjuk, rengeteg Hilton van, úgyhogy még haladok tovább a listán. Na, és mi lesz a következő, ha végzett Elizabeth Tasselnél? – tette hozzá mintegy mellékesen.

– Úgy teszek, mintha lakást akarnék venni Mayfairben. Úgy tűnik, valakinek a férje igyekszik pénzzé tenni a dolgokat, és kimenekíteni az országból, mielőtt a felesége ügyvédei megakadályozhatnák. Na – fejezte be, és az esküvői meghívót felbontatlanul a nagykabátja zsebébe süllyesztette –, akkor jobb is, ha megyek. Meg kell keresnem egy rossz írót.

8

Elvevém a könyvet, s az öreg azzal eltűnt.

JOHN LYLY:

Endymion, avagy a holdbéli ember

Strike-nak az jutott eszébe a metrón állva arra az egy megállóra Elizabeth Tassel irodájáig (az ilyen rövidebb utazások alkalmával sosem tudta teljesen elengedni magát, mert mindig igyekezett minél kevesebb súlyt helyezni a műlábára, és félt, hogy elesik), hogy Robin nem tett szemrehányást neki, amiért elvállalta a Quine-ügyet. Nem mintha az ő dolga lenne, persze, hogy ítélkezzen a főnöke döntése felett, de azért mégis sokkal jövedelmezőbb állásokat utasított el, hogy Strike-kal maradhasson, és nem is lett volna ésszerűtlen, ha elvárja, hogy amint Strike kifizeti az adósságait, legalábbis megemeli a fizetését. Az, hogy nem kritizálta, sőt még a rosszalló hallgatástól is tartózkodott, szokatlan volt benne. Ő volt az egyetlen nő Strike életében, aki, úgy látszik, nem kívánja jobbá tenni vagy igazgatni az életét. Tapasztalatai szerint a nők gyakran elvárták, hogy az ember megértse: az, hogy mennyire megveszekedetten próbálják megváltoztatni, csak azt jelzi, mennyire szeretik.

Szóval akkor hét hét múlva férjhez megy. Még hét hét, és onnantól a neve Mrs. Matthew… de ha hallotta is valaha a vőlegénye családnevét, most biztosan nem tudta felidézni.

A Goodge Street-i megállóban, a liftre várva Strike hirtelen bolond késztetést érzett, hogy felhívja a válófélben lévő barna ügyfelét (a nő eléggé egyértelműen az értésére adta, hogy örömmel venné a dolgok ilyen alakulását) annak reményében, hogy alaposan elintézi este a fantáziájában megjelenő óriási, puha, nehéz parfümillatú ágyában, valahol Knightsbridge-ben. De amilyen gyorsan felmerült az ötlet, olyan gyorsan el is hessegette. Egy ilyen lépés őrültség volna; még rosszabb, mint elvállalni egy eltűnt író esetét, amiért nem valószínű, hogy valaha ki is fizetik…

És mégis, miért is vesztegeti az idejét Owen Quine-ra? – tette fel magának a kérdést, ahogy lehajtott fejjel ment a szúrós esőben. Mert kíváncsi vagyok, felelt némán néhány pillanatnyi gondolkodás után, és talán még valami más, megfoghatatlan okból is. A Store Streetre befordulva már hunyorognia kellett a zuhogó esőben, úgy koncentrált, nehogy a csúszós járdán elveszítse az egyensúlyát. Arra gondolt, hogy lassan kiég, jómódú ügyfelei révén annyiféle kapzsisággal, bosszúszomjjal találkozik. Rég volt, hogy legutóbb eltűnt személy után nyomozott. Nagy megelégedéssel töltené el, ha vissza tudná hozni a szökevény Quine-t a családjának.

Elizabeth Tassel irodalmi ügynöksége egy sötét téglából épült, régi istállósorból átalakított utcácskában volt, amit főleg lakóházak foglaltak el. Meglepő, hogy ilyen csendes kis zsákutcák is nyílnak a forgalmas Gower Streetről. Strike megnyomta a csengőt a visszafogott réztáblácska mellett. Halk kattanó hang hallatszott, és egy kigombolt nyakú inget viselő, sápadt fiatalember már nyitotta is az ajtót. Mögötte vörös szőnyeges lépcső látszott.

– Ön a magánnyomozó? – kérdezte, és mintha a hangjába egyaránt vegyült volna zaklatottság és izgalom is. Strike belépett, és a fiatalember nyomában felment a lépcsőn egy mahagóniajtóhoz, miközben a kabátjáról csöpögött a víz a foszladozó szőnyegre. Az ajtó egy jókora irodába vezetett, ami valaha talán két külön helyiség lehetett: egy előszoba meg egy nappali.

A lakás ódon eleganciája láthatóan megkopott, kifakult az évek során. Az ablakokon ködös bevonatot képezett a pára, a levegőben állott cigarettafüst érződött. A helyiséget számtalan telis-tele zsúfolt könyvespolc szegélyezte, a leharcolt tapéta pedig szinte sehol sem látszott ki, annyi bekeretezett írókarikatúra, szatirikus rajz lógott a falon. Egy ütött-kopott szőnyeg két oldalán két nagy, nehéz íróasztal álldogált, bár egyiknél sem ült senki.

– Szabad a kabátját? – érdeklődött a fiatalember, mire egy soványka, ijedt kinézetű lány ugrott fel az egyik íróasztal alól. Az egyik kezében foltos szivacsot szorongatott.

– Nem tudom kiszedni, Ralph! – suttogta kétségbeesetten a fiatalembernek.

– Rohadt dög – mormogta Ralph ingerülten. – Elizabeth vénséges vén kutyája odahányt Sally asztala alá – avatta be Strike-ot is halkan, miközben elvette tőle az elázott nagykabátot, és az ajtó mellett egy viktoriánus fogasra akasztotta. – Szólok neki, hogy itt van. Te meg csak sikáld tovább! – tanácsolta a kollégájának, majd egy másik mahagóniajtóhoz ment, és résnyire kinyitotta. – Itt van Mr. Strike, Liz.

Hangos ugatás hallatszott, majd azon nyomban mély, hörgő köhögés, amit akár egy öreg szénbányász tüdeje is kiadhatott volna magából.

– Hozza be! – mondta egy rekedt hang.

Kinyílt az ügynök dolgozószobájának ajtaja. Ralph tűnt fel mögötte, egy idős, bár még nyilvánvalóan energikus dobermann nyakörvét fogta erősen, és egy magas, nagydarab, hatvan körüli nő határozott, leplezetlenül átlagos vonásokkal. Mértani tökéletességű acélszürke bubifrizurája, a kemény szabású, fekete kosztüm meg a vékony, karmazsinvörösre rúzsozott ajkak bizonyosfajta kisugárzást kölcsönöztek neki. Olyan előkelő hatást keltett, ami a sikeres, idősebb nőkben gyakran fel szokta váltani a szexuális vonzerőt.

– Vigye már ki, Ralph! – mondta épp az ügynök, de sötét olajzöld szemével már Strike-ot vizsgálgatta. Az eső még mindig keményen kopogott az ablakon. – És ne feledje a zacskókat, ma kicsit puhább napja van! Jöjjön be, Mr. Strike!

A fiatalember arcán undorral kirángatta a jókora állatot az irodából. A kutyának olyan feje volt, mintha maga Anubisz kelt volna életre, és ahogy Strike-kal elmentek egymás mellett, hangosan rá is mordult.

– Sally, kávét! – vetette oda az ügynök a rémült arcú lánynak, aki közben megszabadult a szivacstól. Most felugrott, és eltűnt az asztala mögötti ajtóban, de Strike azért remélte, jól megmossa a kezét, mielőtt nekiáll kávét főzni.

Elizabeth Tassel fülledt irodája ugyanolyan volt, mint a külső helyiség, csak még olyanabb. Bűzlött az állott cigarettafüsttől meg a kutyaszagtól. Az állat tweedszövettel borított vacka az asztal alatt kapott helyet; a falakon mindenütt fényképek és bekeretezett nyomatok. Strike felismerte az egyik legnagyobb képet: gazdagon illusztrált gyerekkönyvek viszonylag jól ismert szerzője volt, Pinkelmannak hívták; abban nem volt biztos, vajon él-e még. Tassel szó nélkül jelezte Strike-nak, hogy üljön csak le az íróasztallal szemben (bár ehhez előbb el kellett tennie a székről egy nagy halom papírt meg a Könyves magazin néhány régi számát), majd az asztalon álló dobozkából cigarettát vett elő, és egy onixból készült öngyújtóval meggyújtotta. Mélyet szívott a füstből, aztán rögtön hosszas hörgő, sípoló köhögésben tört ki.

– Nos – kezdte rekedten, amikor alábbhagyott a roham, és leült az asztal mögött álló bőrborítású székébe. – Christian Fishertől úgy hallom, Owen megint az ő híres eltűnős számát adja elő.

– Így van – felelte Strike. – Azon az éjszakán látták utoljára, amikor önnel összeveszett az új könyve kapcsán.

Az ügynök válaszolt volna, de a szavakat azon nyomban elnyelte egy újabb köhögőroham. Szörnyű, szakadozó hangok törtek fel mélyen a mellkasából. Strike némán várta, hogy vége legyen.

– Ronda egy köhögés – jegyezte meg végül, amikor az asszony már újra elnémult, és hihetetlen módon azonnal nagyot szívott a cigarettából.

– Influenza – recsegte. – Nem bírom kiheverni. Mikor kereste meg magát Leonora?

– Tegnapelőtt.

– És megengedheti ezt magának? – hörögte. – Nem gondolnám, hogy maga olyan olcsó, végül is csak maga oldotta meg a Landry-ügyet!

– Mrs. Quine úgy gondolta, hogy ön fog kifizetni – válaszolta Strike.

A nő nyers arca lilássá színeződött, a két sötét szeme pedig, amelyekből már folyt a könny a sok köhögéstől, most összeszűkült.

– Hát, akkor mehet is vissza Leonorához – kezdte, de a mellkasa már megint zihált az elegáns blézer alatt, ahogy igyekezett erővel elfojtani a köhögést –, és megmondhatja neki, hogy egy p-penny-t sem fizetek, hogy visszahozzam ezt a szemetet. Már nem… már nem az ügyfelem. Mondja meg… mondja meg neki…

De itt újra kirobbant belőle a köhögés. Óriási roham volt.

Nyílt az ajtó, és a vékonyka asszisztensnő óvakodott be. Nagy nehezen bírta csak el a súlyos fatálcát a rajta álló csészékkel és kávéskancsóval. Strike fel is állt, és átvette tőle. Az asztalon alig volt egy kis szabad hely, a lány pedig, amikor próbált neki helyet csinálni, idegességében levert egy halomnyi papírt.

A még mindig köhögő ügynök dühös, figyelmeztető gesztusára viszont rémülten kiszaladt a szobából.

– Ha-szontalan… kis… – sipított Elizabeth Tassel hangja.

Strike letette a tálcát az asztalra, és a szőnyegen szerteszét heverő papírokról tudomást sem véve visszaült a helyére. Ismerte az ilyen Tassel-féle, erőszakos embereket. Az ügynök az olyan idősebb nők közé tartozott, akik tudatosan vagy tudattalanul arra építenek, hogy az arra fogékonyakban a sokat követelő, teljhatalmú gyerekkori anyafigurát idézzék fel. Strike-ra az ilyen fenyegető magatartás nem hatott. Először is, bármilyen hibái is voltak az anyjának, mégiscsak fiatal volt és imádta őt; aztán meg valahogy sebezhetőnek is érezte ezt a látszólagos sárkányt. A láncdohányzás, a kifakult fényképek, a régi kutyaalom mind-mind egy szentimentálisabb, nem olyan magabiztos nőre utaltak, mint amilyennek a fiatal alkalmazottai ismerik.

Amikor Tassel végre befejezte a köhögést, Strike odanyújtott neki egy csésze kávét, amit időközben kitöltött.

– Köszönöm – morogta az ügynök mogorván.

– Akkor tehát kirúgta Quine-t? – kérdezte tovább Strike. – És mondta is neki, amikor együtt vacsoráztak?

– Már nem emlékszem – krákogta a nő. – Nagyon gyorsan történtek a dolgok. Owen az étterem kellős közepén felpattant, hogy jobban üvöltözhessen velem, aztán nagy dérrel-dúrral kirohant, és ott hagyta nekem a számlát. Ha érdekli, rengeteg tanú hallotta, mit mondott. Tett róla, hogy szép kis nyilvános jelenet legyen.

Újabb cigarettáért nyúlt, aztán eszébe jutott, hogy Strike-ot is megkínálja eggyel. Tüzet adott Strike-nak, és folytatta: – És mit mondott magának Christian Fisher?

– Nem sokat – felelte Strike.

– Mindkettőjük érdekében remélem, hogy tényleg így van – vágta rá Tassel.

Strike nem válaszolt, csak szívta a cigarettáját, itta a kávéját; az ügynök meg csak várt, nyilván azt remélte, hogy többet is megtudhat.

– Említette a Bombyx morit? – kérdezte aztán.

Strike bólintott.

– És mit mondott róla?

– Hogy Quine számos valós személyt ábrázolt benne elég felismerhetően.

Feszült szünet következett.

– Remélem, Chard tényleg bepereli. Ezt jelenti az neki, hogy tartsa a pofáját, hm?

– Próbált ön kapcsolatba lépni Quine-nal azóta, hogy ott hagyta önt a… hol is voltak vacsorázni? – kérdezett most Strike.

– A River Caféban – krákogta válaszul a nő. – És nem, nem kerestem. Már úgy sincs mit mondanom neki.

– És ő sem kereste önt?

– Nem.

– Leonora szerint ön azt mondta Quine-nak, ez a legjobb könyve, amit eddig írt, aztán meggondolta magát, és mégsem akarta elvállalni.

– Hogy mi? Egyáltalán nem… nem ezt… nem ezt mon…

Eddig ez volt a legszörnyűbb köhögőrohama. Strike erős késztetést érzett, hogy fogja és kivegye a kezéből a cigarettát, ahogy ott krákogott, recsegett a torka. De végül lecsillapodott. Tassel kapásból felhörpintette a kávéja felét, és ettől, úgy tűnt, valamelyest megkönnyebbült. Immár határozottabb hangon megismételte: – Egyáltalán nem ezt mondtam. Hogy a „legjobb könyve” lenne… Leonorának ezt mondta?

– Ezt. Miért, mit mondott valójában?

– Beteg voltam! – folytatta a nő rekedten, meg sem hallva a kérdést. – Influenzás. Már egy hete dolgozni sem tudtam. Owen betelefonált az irodámba, hogy kész a regénye. Ralph megmondta neki, hogy otthon fekszem, úgyhogy egy futárral átküldte hozzám a kéziratot. Fel kellett kelnem az ágyból, hogy aláírjak a futárnak. És ez abszolút jellemző Owenre. Negyven fokos lázam volt, alig bírtam talpra állni. De ő kész van a könyvével, és elvárja, hogy én azon nyomban elolvassam.

Még egyet kortyolt a kávéból és mondta tovább: – Letettem a kéziratot az asztalra az előszobában, és rögtön vissza is feküdtem. Owen meg elkezdett gyakorlatilag óránként rám telefonálgatni, hogy mi a véleményem. Egész szerdán és csütörtökön sem hagyott békén… Harminc éve vagyok a szakmában, és sosem hallottam ilyet – krákogta. – És azon a hétvégén el akartam utazni. Már nagyon vártam. Nem akartam lemondani, és nem akartam, hogy Owen még ott is hárompercenként hívogasson. Úgyhogy… csak, hogy leszálljon rólam… és mert még mindig rosszul voltam… csak átfutottam.

Nagyot szívott a cigarettájából, szokás szerint köhögött kicsit, aztán összeszedte magát: – Nem tűnt rosszabbnak, mint az utóbbi néhány könyve. Sőt, talán még jobbnak is. Egész érdekes kiinduló ötlet. És a képei közt is voltak nagyon megragadóak. Gótikus tündérmese, valami hátborzongató Zarándok útja.

– Nem ismert fel senkit azokban a részekben, amelyeket elolvasott?

– A szereplők általában jelképesnek tűntek – felelte az ügynök némileg védekezően. – Még a kenetteljes önábrázolás is. És sok-sok pe-perverz szex. – Megint köhögött. – A szokásos recept, gondoltam… de… de nem olvastam elég figyelmesen, azt be kell vallanom.

Strike látta, ez a nő nincs ahhoz szokva, hogy elismerje, hibázott.

– Nos… átfutottam az utolsó negyedét, azokat a részeket, ahol Michaelről meg Danielről ír. Ránéztem a végére, az meg groteszk, egy kicsit bugyuta is…

– Ha nem lettem volna olyan rosszul, ha rendesen el tudom olvasni, akkor természetesen rögtön megmondtam volna neki, hogy ezt nem úszhatja meg. Daniel elég fu-fura ember, nagyon sértődős. – Itt már el-elcsuklott a hangja. De eltökélte, hogy befejezi a mondatot, úgyhogy sípoló tüdővel folytatta: – Michael meg a legszemetebb… legszemetebb… – Ekkor ismét kirobbant belőle a köhögés.

– De miért próbálna Mr. Quine kiadni valami olyasmit, amiért biztosan beperelik? – kérdezte Strike, amikor a köhögés alábbhagyott.

– Mert Owen azt gondolja, hogy rá nem vonatkoznak a szabályok, amik mindenki másra igen – válaszolt a nő keményen. – Azt hiszi magáról, hogy mekkora zseni, igazi enfant terrible. Büszke rá, ha megbánt valakit. Azt hiszi, bátor, hősies dolog.

– És ön mit csinált a könyvvel, miután átnézte?