Klaus-Rüdiger Mai

A jövőt
mi alakítjuk!

Hogyan győzhetjük le a bénító korszellemet?

Budapest, 2023

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
© 2021 by Langen Müller Verlag GmbH, München
Original title: Die Zukunft gestalten wir! by Klaus-Rüdiger Mai

Magyar kiadás:
Klaus-Rüdiger Mai: A jövőt mi alakítjuk!
© MCC Press Kft., Budapest, 2022
© Szijj Ferenc, 2022

Fordította: Szijj Ferenc
Szerkesztette: Ladányi-Turóczy Csilla
Lektorálta: Dobrowiecki Péter és Fonay Tamás

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás,
a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-75-3 (print)
ISBN 978-615-6351-76-0 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős kiadó: Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Mihály Zita
Korrektúra: Szeles Dorottya
Borító: Papp Rita

Elektronikus verzió v1.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

Tartalom

Impresszum

Előszó:
Harc a szabadságért

I. rész:
Mi történt?

Életünk nem több rossz szokásnál?

Mi is a tét valójában?

Az ideges társadalom

A történelem folyása

II. rész:
Mire van szükség?

Kultúra nélkül nincs demokrácia

Népuralom vagy uralom a népért

A demokrácia reformja

A szabadság egyik alapformája

Bizonytalan Németország

A művelt nemzet

Demokratikusan alakított gazdaság

Utószó:
Milyen Németországról álmodom?

„Ha nem teszed ma, nem fogod holnap se tán;
munkádból egy napot se hagy ki,
s ne átalld a kínálkozót
elszántan üstökön ragadni:
kezedből nem tud elszaladni,
s mert kénytelen rá, hatni fog.”

Johann Wolfgang Goethe: Faust
(Jékely Zoltán fordítása)

Előszó:
Harc a szabadságért

Ha megvizsgáljuk a Föld országainak múltját és jelenét, első pillantásra a demokrácia kormányzati formaként nem szabálynak, hanem kivételnek, valamiféle anomáliának tűnik, de olyan anomáliának, amely a jelek szerint kifejezetten célszerűnek bizonyul – gondoljunk csak bele, mennyire sikeresek a demokratikus alapokon álló államok mind gazdasági, mind tudományos, mind kulturális szempontból. A demokrácia a szabadság politikai megnyilvánulása.

Napjainkban sajnos egyre több minden utal arra, hogy Németországban ezt az „anomáliát” lépésről lépésre igyekeznek lebontani – miközben azért a rendszert továbbra is demokráciának nevezik –, hiszen korlátozzák az állampolgárok szabadságát és önrendelkezési jogát. A korlátozott szabadság már nem szabadság, a szabadságjogok csorbítása pedig egyet jelent a demokrácia felszámolásával, ugyanis a demokráciában a hatalom forrása a nép, a polgárok. De hogyan lehet a hatalom forrása az állampolgár, ha megnyirbálják a hatalom gyakorlásához szükséges jogait? Idehaza a szabadság értéke igencsak leértékelődött.

Ahogy az önök számára, úgy számomra is világos, hogy hierarchia nélkül emberi együttélés nem lehetséges. De ha közelebbről szemléljük a kérdést, az is magától értetődő, hogy a hierarchiák hajlamosak a hatalom konzerválására, a demokrácia egyik célja pedig éppen a hatalom folyamatos váltakozásának lehetőségében rejlik. A demokrácia tehát természete szerint törékeny képződmény, amelyet szüntelenül informális hatalmak fenyegetnek: ezek többnyire azon igyekeznek, hogy a demokráciát bürokratikus vagy karizmatikus uralommal helyettesítsék. Az úgynevezett uralommentes vagy anarchisztikus képződmények sincsenek meg hatalmi vagy hierarchikus rendszerek nélkül. A tény, hogy másképp szerveződnek, még nem jelenti azt, hogy ne alakítanának ki hatalmi struktúrákat, bár ez a hatalom inkább karizmatikus jellegű: nem racionális, hanem emocionális alapon épül fel. Az uralom eszközét hatalomnak hívjuk, a hatalom ugyanis azt jelenti, hogy egy adott személynek lehetősége nyílik arra, hogy saját kívánságainak és elképzeléseinek érvényt szerezzen. Vagy Max Weber szavaival: „Minden olyan esetben hatalomról beszélünk, ha egy társadalmi kapcsolaton belül van rá esély, hogy valaki saját akaratát az ellenszegülés ellenére is keresztülvigye.”
1

Na mármost egy működő demokráciának két ismérve van: az egyik, hogy abban a hatalom állandóan kénytelen legitimációt keresni önmagának, mert minden „hatalomhasználat szabadságkorlátozás”
2
, a másik, hogy a demokrácia újra és újra áttöri a hatalom rögzült struktúráit, ugyanis ahol nem lehet áttörni a hatalom felhalmozódását és megrögzülését, ott fokozatosan megszűnik a hatalom legitimációs kényszere is.

Itt egy olyan, bár egyszerű, mégis nagyon fontos ténybe ütközünk, amelyet a magától értetődő mivolta miatt hajlamosak vagyunk szem elől téveszteni – de ha megfeledkezünk róla, azonnal kiderül, hogy nem is annyira magától értetődő. A hatalom legitimációs kényszere ugyanis a demokrácia alapfeltételei közé tartozik. Abban a pillanatban, ahogy egy politikai osztály úgy véli, ő mentesül a legitimációs kényszer alól, máris elrugaszkodott a demokrácia alapjaitól. Ezzel megszűnik a demokráciát egyensúlyi aktusként meghatározó konfliktus, a hatalom és a szabadság dinamikus mozzanata. Ott, ahol az egyensúly a szabadság javára billen, anarchia jön létre, ahol viszont a hatalom győzedelmeskedik a szabadság felett, oligarchia keletkezik. Ha egy adott demokrácia nem rendelkezik a fékek és ellensúlyok szilárd elemeivel és a diszkontinuitások intézményeivel, akkor a hatalom ezeket kontinuitásával helyettesíti és kőbe fogja vésni. Az állam lényegében egy klikk hatalmi gépezeteként fog működni. Ebből következik a kérdés, amelynek megválaszolása döntő jelentőségű a demokrácia szükséges reformja szempontjából: vajon egy demokratikus állam alapvető szabályaiként az állandóságot és örökkévalóságot, vagy a változást és váltakozást kell-e előnyben részesítenünk?

A német demokrácia átmeneti állapotban leledzik: tanúi lehetünk a fentebb leírt egyensúlyi eltolódásnak, a demokrácia egyre bürokratikusabbá, oligarchikusabbá válik. Meglehetősen feltűnő az a hangnem, amelyet az utóbbi években a politikusok, a sajtóorgánumok velünk szemben megengednek maguknak. Mintha gyerekekhez beszélnének. Számtalan példát idézhetnénk. Elég, ha csak a járvány alatti megszólalásokra gondolunk: mivel mi, a polgárok, nem viselkedtünk elég jól, nem fejtettünk ki elég erőfeszítést, vagy – ahogy Lothar Wieler, a Robert Koch Intézet igazgatója fogalmazott – nem kötöttük fel a gatyánkat, kapunk egy kis karantént a nyakunkba. Tessék: ezt értük el a makacsságunkkal. Egyébként már réges-rég nem használják a polgár szót: egyszerű emberekként, a jóléti állam alkotóelemeiként látnak bennünket. Azt, hogy nagykorú polgárok helyett a média segítségével manipulálható emberekkel kalkulálnak, én a szocializmusból már ismerem. Higgyék el nekem, amikor a polgár szót az ember szóval helyettesítik, akkor már nincs messze az a nap, amikor az emberekből hirtelen a mi embereink lesznek. Önök vajon szeretnének Angela Merkel vagy Annalena Baerbock emberei lenni?

Általános jelenség, hogy a vezető pozícióban lévő politikusok nem tisztelik a polgárokat, leereszkedő fensőbbséggel bánnak velük, mert a szemükben – és egyébként a valóságban is – a pártlistákon elfoglalt helyek, és nem a választások a perdöntőek, vagyis nem a polgár határoz bármi felől, hanem a pártvezetés. Azoknak a képviselőknek, akik nemrég még az Alaptörvényt ünnepelték, már fel sem tűnik, hogy épp az Alaptörvényt teszik semmissé, ha olyan törvényeket szavaznak meg, amelyek megszüntetik a magánlakások sérthetetlenségéhez való jogot, illetve a polgárok gyülekezési szabadsághoz és lakóhely-megválasztásához való jogát.
3
Némelyek esetleg azzal az ellenvetéssel élhetnek, hogy a törvény szövegében a korlátozás szó szerepel, de ez csak porhintés, ugyanis a korlátozott szabadság már nem szabadság. Azok a politikusok, akik a polgárok mozgását tizenöt kilométeres körre korlátozzák, és kijárási tilalmat vezetnek be, diktatúrát játszanak, és fennáll a veszélye, hogy egy sokkal súlyosabb vírusnak, a jogfosztottság vírusának esnek áldozatául.

Számomra mégis ijesztőbbek a leplezetlen totalitárius hajlamok, amelyek újra divatba jöttek, a könnyedség, amellyel eltörlik a szabadságot és érvénytelenítik
4
a választásokat, semmibe veszik a választói akaratot. Újra felütötte a fejét a német alattvalói szellemiség, és meglepő módon nem is rendelkezik semmiféle politikai kötődéssel: baloldalon is ugyanolyan jól érzi magát, mint jobboldalon. A valódi értelemben vett liberalizmus Németországban elvesztette a bázisát, mert a pártliberálisok Erfurtban
5
és gyakran még azt követően is elárulták a liberalizmust és a szabadságot. A liberális párthoz tartozóknak már nem igazán van érzékük a szabadsághoz, ha egyáltalán volt hozzá affinitásuk valaha is. A baloldalnak mindenesetre soha nem is volt. Így hát a politikai Németországra hárul a feladat, vagyis ránk, mindannyiunkra, hogy felfedezzük a klasszikus liberalizmust, amelynek alapértéke a polgárok nem alkuképes és nem korlátozható szabadsága, amelynek feltételei közé tartozik a tulajdonhoz való jog és a felelősség, ugyanis a szabadság felelősség nélkül gondatlansághoz vezet, míg másfelől a felelősségvállalás előfeltétele a szabadság. Könyvemben azt kívánom bizonyítani, hogy a szabadság sokkal nagyobb értékkel rendelkezik annál, mint amennyit általában tulajdonítunk neki.

A jövőnkért folytatott harc a szabadságért folytatott harc lesz. A reakciós gondolkodást önök is könnyen felismerhetik, bármennyire is törekszik arra, hogy fiatalos sminkkel és ruházattal tévesszen meg bennünket, és hiába jön azzal, hogy folyton át akarja ölelni az egész világot, vagyis csak a „jókat”, hiába papol állandóan fenntarthatóságról, a jövő nemzedékek iránti felelősségről, a növekedés elengedéséről és egészen újfajta gondolkodásmódról: arról ismerhetjük fel könnyen, hogy korlátozni kívánja vagy fel akarja függeszteni a szabadságjogokat, ami tulajdonképpen annyit jelent, hogy szándékában áll a szabadságjogok magasabb rendű, úgynevezett erkölcsi célok érdekében való kiüresítése. A jövő, amiért hitük szerint küzdenek, amelynek céljáról állítólag gondolkodnak, valójában nem más, mint uralmuk kiépítésének jelene.

A reakciós, autoriter gondolkodásmód megtagadja a felvilágosodás alapvető premisszáját, mely szerint a polgároknak kritikusan és nagykorúan kell viselkedniük – ehelyett arra akarja kényszeríteni őket, hogy fenntartás nélkül és mélységes hittel átitatva bízzák sorsukat az „interpretációs elitekre”
6
, ahogy azt Torben Lütjen, Steinmeier életrajzírója a Frankfurter Allgemeine Zeitung hasábjain követelte, vagy az „igazságrendszereinkre”
7
, ahogy azt a szász miniszterelnök, Michael Kretschmer megfogalmazta, nehogy saját gondolatokkal és rákérdezésekkel feltűnést keltsenek. John Stuart Mill, akitől épp napjainkban különösen érdemes olvasni, A képviseleti kormány című írásában aktív és passzív polgárokról értekezik. A mélyen hívő polgárok, akik követik az interpretációs eliteket vagy az igazságrendszereinket, Mill osztályozása szerint passzív polgárok, akiket jobban kedvelnek a kormányon lévők, mert könnyebb őket irányítani. Ön vajon passzív polgár szeretne lenni, az új terminológia szerinti ember? Ugyanis a passzív polgár vagy a kormány embere lassan visszafejlődik alattvalóvá. Teljesen nyilvánvaló, hogy az az elvárás, miszerint a polgár csak bízzon a kormányában, és inkább kövesse az interpretációs eliteket, mintsem a saját józan eszét, végső soron magát a demokráciát ássa alá. Mark Siemons, a Frankfurter Allgemeine Zeitung egyik szerkesztője például kétségbe vonja, hogy „komplex demokratikus mechanizmusok képesek-e egyáltalán” komoly helyzeteket kezelni, mondjuk, „védelmet nyújtani olyan rendkívüli veszélyek ellen, mint egy világjárvány”.
8
Aki ilyen kétségeket fogalmaz meg, az egy olyan kormány hatalomgyakorlása mellett érvel, amelyet se a parlament, se a föderalizmus, se a „viták végeérhetetlen orgiája” nem akadályoz semmiben. Idézzük csak fel a kínai bányaszerencsétlenségeket vagy a csernobili katasztrófát. Ha történelmi példákat vizsgálunk, rögtön nyilvánvalóvá válik, hogy a válságkezelésnek egy diktatúrában sokkal súlyosabb következményei vannak, mint egy demokráciában. Nem a „komplex demokratikus mechanizmusok” mondtak csődöt a koronavírus-járvány idején, hanem a Merkel-kormány.

Az autoriter állam önnön új verziójának kiteljesedését készíti elő, és az egymást követő válságok, legyenek azok valóságosak, mint a koronavírus-járvány, vagy olyan kirakatkrízisek, mint a klímaválság, egyre nagyobb lendületet adnak neki, mert az állam azzal az átlátszó kijelentéssel próbál felmentést keresni magának, hogy vészhelyzetben nem számít a jog, ergo mindenféle tilalmakkal sújtja a polgárokat, hiszen mostanában mindig vészhelyzet van. Az állam saját hatalmát erősíti azzal, hogy korlátozza a szabadságjogokat – és ezzel még tetszést is arat a kultúra és a média szereplői körében. Első pillantásra ez paradoxonnak tűnhet, hiszen épp ezek a szereplők szoktak mindig fellépni a szabadság védelmében, de a magyarázat tulajdonképpen egyszerű: az autoriter állam mint jelenség ezúttal baloldalról érkezik. Ha meg akarjuk érteni a kulturális élet és média prominenseinek társadalmi szerepvállalását, amelyben az objektivitás elavult és amúgy is rossz szokásként jelenik meg, akkor elég csak felütnünk Vlagyimir Iljics Lenin Pártszervezet és pártirodalom című írását 1905-ből: a társadalmi szerepvállalás ugyanis nem más, mint a korábban pártmunkának nevezett jelenség átkeresztelése. Lenin ebben az írásában szigorú párthűséget követel az írástudóktól: „Az irodalmi munkának a szervezett, tervszerű, egységes szociáldemokrata pártmunka alkotórészévé kell lennie.”
9

Az az alapvetés, hogy a „jobboldal ellen kell harcolni”, mintha elfeledtetné egyesekkel, hogy Németország keleti részén az autoriter állam éppen baloldalról érkezett, és hogy a liberálisok egyszer már beálltak ennek a baloldali autoritárius rendszernek a követői közé, mint ahogy egyébként a kereszténydemokraták is, amikor a Német Szocialista Egységpárttal, a SED-del együtt létrehozták a demokratikus blokkot.

Másfelől azonban erőt meríthetünk Heinrich Popitz szociológus és hatalomelméleti szakember szavaiból: „Ahol utat tör magának egy új, érzékeny szabadságtudat, ott a hatalmi viszonyok is megkérdőjeleződnek.”
10
Nem vagyunk kötelesek eljátszani egy, a közjóra hivatkozó zsarnoki rendszer alattvalóinak szerepét, és nem kell engedelmeskednünk a hatalmon lévőknek, hiszen senki sem válthat bérletet a hatalomra, és az is kérdéses, hogy egyáltalán birtokolhatja-e valaki hosszabb távon a hatalmat, hiszen ha valaki hatalmon marad, akkor előbb-utóbb nem ő fog irányítani, hanem a hatalom irányítja majd őt. Ha a hatalom átveszi az irányítást a hatalmon lévő entitáson, akkor utóbbi mindent el fog követni annak érdekében, hogy megtartsa hatalmát, a hatalom megszállottja lesz, és pontosan ebben a pillanatban kezdi majd elveszíteni a hatalmát. Popitz meggyőződése szerint – amelyet én is osztok – „a hatalom alakítható, a hatalmi rendszereket meg lehet változtatni, jó rendszert is ki lehet találni: mindez megvalósítható”.
11
Ha tehát nem lehetetlen, akkor miért nem váltjuk valóra? Nincs bátrabb dolog, mint egy olyan korszakban kiállni a szabadságért, amelyben azt megtagadják és semmibe veszik, nem létezik semmi, ami modernebb, haladóbb szellemű és hozzánk méltóbb lenne, hiszen jövőnk záloga csakis a szabadság lehet. Szabadság nélkül nincs se innováció, se találmányok, se sikeres gazdaság, se jólét.

Egy olyan helyzetben, amelyben a valóságos és a vágyott világ közötti feszültség ily mértékben megnő, és valósággal forrong, amikor az uralmon lévők a valóság elvesztését vágyképzetekkel kompenzálják, az alternatívák világában egyetlen dolognak nincs alternatívája: útjára kell indítani egy vitát, amely nem merül ki abban, hogy mindent kritizál, vagy sóvárogva tekint vissza a paradicsomi múltba, hanem végre a jövőre koncentrálva megfogalmazza, milyen világot hozhatunk létre a kiépíteni szándékozott oligarchia helyett.

Tragikus, hogy a konzervativizmusra ebben a nagy átalakulásban olyan feladatokat rónak, amelyek ezen irányzat természetének nem felelnek meg, és amelyekkel egymagában semmiképp nem tud megbirkózni. Bármennyire is szükség van progresszív konzervativizmusra, az nem lehet a megoldás egésze, csupán egy részét teheti ki.
12
A konzervativizmus minden tiszteletet megérdemel, de messze nem elégséges önmagában. Aki csak azzal van elfoglalva, hogy megőrizzen valamit, az végül elveszíti azt, amit meg szeretett volna őrizni: Hegel ezt megszüntetve megőrzésnek nevezi. A konzervativizmusnak egy olyan politikai észjárás részévé kell válnia ebben a nagy, korszakos átalakulásban, amelyben már most is benne vagyunk, és amelyet a következőkben paradigmaváltásnak fogok nevezni, amely dogmatikától mentesen merít az európai hagyományból – kulturális identitásunkra tekintettel először is a konzervativizmusból, a társadalmi érzékenységre tekintettel másodszor a szocializmusból (bár ezt a baloldal és Németország Szociáldemokrata Pártja, az SPD teljesen elfelejtette), harmadszor pedig a szabadságra tekintettel a liberalizmusból. Korunk nyomorúsága abban áll, hogy a konzervativizmus megfeledkezett arról, mit akar megőrizni, a szocializmus eldobta magától a szociális érzékenységet, a liberalizmus pedig a szabadságot. Lehet, hogy Európa három nagy politikai eszméje, a konzervativizmus, a szocializmus és a liberalizmus kiégett, kiüresedett és elavult?

Napjainkban a baloldaliak, a szociáldemokraták, a zöldek, de a Kereszténydemokrata Unió (CDU), sőt még a davosi Világgazdasági Fórum résztvevői is megkérdőjelezik társadalmi rendünk létjogosultságát, és mélyreható változásokat követelnek, valóságos rendszerváltást, csakhogy mindannyian úgy gondolják, hogy egyedül nekik van joguk válaszok keresésére. Ez a könyv arra vállalkozik, hogy áttekinti a nagy politikai eszméket, és alternatívákat fogalmaz meg azzal a korszellemmel szemben, amelynek célja társadalmunk átalakítása.

Mielőtt azonban eljutnánk annak a meghatározásáig, hogy mit kellene tennünk, először is meg kell értenünk, hogyan kerültünk egyáltalán ebbe a helyzetbe. Nem a koronavírus-járvány hozta ugyanis létre ezeket az új viszonyokat, és nem is ez kényszeríti ki a változásokat, ahogyan azt elhitetik velünk; a pandémia csupán hatékony katalizátorként járul hozzá azon társadalmi átalakulás megvalósulásához, amely már korábban is a célok között szerepelt. Ezért aztán a feladat az, hogy górcső alá vegyük azokat, akik a társadalom átalakítását vagy a rendszer megváltoztatását szorgalmazzák, megismerjük céljaikat, indítékaikat és stratégiáikat, és kiderítsük, milyen szellemiség és miféle hatalmak hozták őket világra.

1   Weber, Max: Gazdaság és társadalom, 1. kötet: A megértő szociológia alapvonalai, Erdélyi Ágnes fordítása, Budapest, 1987, 77.

2   Popitz, Heinrich: Phänomene der Macht, 2., bővített kiadás, Tübingen, 1992, 17.

3   „Az 1. cikk (16) és (17) bekezdése korlátozza a személyi szabadság (az Alaptörvény 2. cikk 2. bekezdésének második mondata), a gyülekezési szabadság (az Alaptörvény 8. cikke), a mozgásszabadság (az Alaptörvény 11. cikkének 1. bekezdése) és a lakás sérthetetlensége (az Alaptörvény 13. cikkének 1. bekezdése) alapvető jogait.” Német Bundestag 19/23944. számú nyomtatvány, 19. törvényhozási időszak, a CDU/CSU és az SPD parlamenti képviselőcsoportjának törvényjavaslata, harmadik törvénytervezet a lakosság védelméről országos jelentőségű járványügyi helyzet esetén.

4   Angela Merkel kommentárja a Türingiai Szabad Állam miniszterelnökének 2020. 02. 06-i megválasztásához. Merkel zur Thüringen-Wahl: „Das Ergebnis muss rückgängig gemacht werden”, Tagesspiegel Online, 2020. 02. 06., https://www.tagesspiegel.de/politik/merkel-zur-thueringen-wahl-das-ergebnis-muss-rueckgaengig-werden/25518242.html.

5 Thomas Kemmerichet 2020-ban Erfurtban úgy választották meg Türingia miniszterelnökévé, hogy a saját képviselőcsoportja (Német Szabaddemokrata Párt, FDP) és a kereszténydemokrata CDU mellett a szélsőjobboldali AfD képviselőcsoportja is rá szavazott. Igaz, Kemmerich nem sokkal később lemondott tisztségéről. (A szerk.)

6   Lütjen, Torben: Eine Begriffsbestimmung: Populismus oder die entgleiste Aufklärung, Frankfurter Allgemeine Zeitung Online, 2019. 01. 15., https://www.faz.net/aktuell/politik/die-gegenwart/populismus-oder-die-entgleiste-aufklaerung-eine-begriffsbestimmung-15975253.html.

7   Der sächsische Staat ist handlungsfähig. Und er handelt. Die Welt Online, 2018. 08. 28., https://www.welt.de/politik/deutschland/article181336940/Ministerpraesident-Kretschmer-Der-saechsische-Staat-ist-handlungsfaehig-Und-er-handelt.html.

8   Siemons, Mark: Schützt uns die Demokratie?, Frankfurter Allgemeine Zeitung Online, 2020. 11. 16., https://www.faz.net/aktuell/feuilleton/debatten/warum-sich-die-demokratie-in- der-pandemien-neu-finden-muss-17050921.html.

9   Lenin, Vlagyimir Iljics: Pártszervezet és pártirodalom, Irodalomtörténet, 1949. 1. sz. 31.

10   Popitz: i. m. 18.

11   Uo. 20.

12  Mai, Klaus-Rüdiger: Vom melancholischen zum progressiven Konservatismus. Elf Thesen zur Aktualisierung eines alten Begriffs, in: Lammert, Norbert und Klose, Joachim (szerk.): Balanceakt für die Zukunft: Konservatismus als Haltung, Göttingen, 2019, 275–288.

I. rész:
Mi történt?

„A német társadalom minden szféráját mint a német társadalom partie honteuse-ét kell ábrázolni, e megkövesedett viszonyokat azzal kell táncba kényszerítenünk, hogy saját nótájukat húzzuk a talpuk alá! Hogy a népet felbátorítsuk, előbb arra kell megtanítanunk, hogy saját magától megrettenjen.”

Karl Marx: A hegeli jogfilozófia bírálata

„…hogy a szabadság a társadalomban elválaszthatatlan a felvilágosító gondolkodástól.”

Max Horkheimer és Theodor W. Adorno:
A felvilágosodás dialektikája

„Egy kalitka madarat keresni ment.”

Franz Kafka: A nyolc oktávfüzet
(Tandori Dezső fordítása)

Életünk nem több rossz szokásnál?

A szűkebb értelemben vett történet, amelyet meg kell értenünk, 1990-ben kezdődik. Abban az évben egy kelet-berlini ház falán „A kapitalizmus nem győzött, csak magára maradt” szövegű dacos felirat díszelgett. Mindenki megmosolyogta, én sem voltam kivétel. A nagy győzelem órái egyben a nagy vereség órái is, ám kevés győztes hadvezér hallgat a diadalszekéren mellette álló rabszolgára, aki szüntelenül azt suttogja fülébe: Respice post te, hominem te esse memento! (Tekints magad mögé, ne feledd, hogy te is ember vagy!)

Francis Fukuyama amerikai politológus a kommunizmus feletti nagy győzelem mámorában pezsgőbontással ünnepelte a liberális projekt sikerét A történelem vége című ultraliberális írásában, ugyanis abban a pillanatban a szocializmus és a konzervativizmus egyaránt halottnak volt tekinthető.

A kommunizmusnak a kelet- és délkelet-európai, valamint a kelet-németországi békés forradalmak révén bekövetkezett bukása és a Szovjetunió 1989-es összeomlása után Francis Fukuyama úgy vélte, hogy a demokrácia és a piacgazdaság végső győzelmet aratott a rendszerek harcában, és a liberális Nyugat akadálytalanul halad majd diadalról diadalra. A piacgazdaság és a demokrácia azért győzedelmeskedett, mondta Fukuyama, mert végső soron a legtöbb ember számára a legnagyobb jólétet, mindenki számára a legnagyobb szabadságot és társadalmi elismerést hozta el.

Hegeli értelemben – mondta akkoriban Fukuyama – a történelem a Nyugat, a liberális demokrácia győzelmével elérte célját, tehát a végéhez érkezett, még akkor is, ha a liberális demokrácia korántsem valósult meg az egész világon, és még ő maga is (újra és újra) optimalizálásra szorul.

Bizonyos értelemben ezen elképzelés német megfelelőjének tekinthetjük Heinrich August Winkler történész Der lange Weg nach Westen [Hosszú az út Nyugatig]
13
című művét, amelynek ugyan a történészek között nem volt túl nagy visszhangja, de politikai körökre jelentős hatást gyakorolt. A szabadságban és demokráciában végbement német újraegyesítéssel a német történelem is elérte célját – így Winkler –, Németország végre megérkezett a Nyugathoz. Winkler az elhibázott különutasság tézis híve, miszerint a németek a történelem során hosszú időn keresztül külön utakon jártak: „Németország nyugatra vezető útja hosszú és sokszor külön út volt,”
14
ami felveti a kérdést, hogy az európai történelemben mi lehetett a norma, és mi az eltérés.

Ha meg akarjuk érteni, hogyan billen át a liberális projekt különösen Németországban balliberális projektté, akkor elég egy tanulságos pillantást vetni Winkler könyvének politikailag különböző helyzetben lévő méltatóinak egybehangzó szavaira. Joschka Fischer „szokatlanul átgondolt, szókimondó és izgalmas munkának” nevezte a történész könyvét, Gerhard Schröder pedig megállapította, hogy a történész „a történelmet örökségként és a jelen és a jövő alakításának kötelezettségeként” értelmezi, és hogy Winkler munkája ezért „a politikusok számára is értékes”. Wolfgang Schäuble még alapvetőbb dolgot fedezett fel, amikor megfogalmazta véleményét: „Aki meg akarja érteni Németországot az új évezred elején, és választ keres arra, hogy az egyesült Németországnak milyen utat kell választania az európai jövő felé, az nem mellőzheti Heinrich August Winkler munkáját.”
15
Mindannyian Winkler egyik fő állítására hivatkoztak, miszerint a németeknek „történelmük megjelenítésére” van szükségük, és – talán – az egyetlen Gerhard Schröder kivételével elsiklottak Winkler figyelmeztetése felett: „Az európai identitás nem a nemzetek ellenében, hanem csak velük és általuk fog kialakulni.”
16

Winkler történelmi víziója ugyanakkor a zöld, a szociáldemokrata és kereszténydemokrata politikusok körében – akik akkor még ritkán látható egyetértésben voltak egymással – a határtalan posztnacionalizmus magasztos érzését keltette fel. Németországban semmit sem becsülnek annyira, mint a magasztos érzelmeket; ez úgyszólván az egész nemzetet jellemző kórság, romantikus szenvedély, amelynek balról is, jobbról is mindenki hódol, az evangélikus egyházi hivatal „kizöldült” vezetőjétől kezdve, amikor a tengereken bajba jutott menekültek megmentéséről van szó, egészen az Alternatíva Németországért (AfD) emberéig, aki csillogó szemmel nézi a nemzeti lobogót.

Winkler munkáját leginkább úgy ünnepelték, mint az éppen újraegyesített Németország lehető leggyorsabb beleolvadását egy úgy-ahogy összetákolt Európai Unióba, egy olyan Nyugatba, amelyről a német elit kivételével Nyugaton tulajdonképpen senki sem álmodott. Winkler azonban képes volt arra, hogy egy nagyon is német elképzelést prezentáljon a Nyugattal kapcsolatban. Mellesleg – és jellemző módon – az idézett politikusok dicsérete az euró bevezetésével egy időben hangzott el, amelyet ugyancsak a történeti szempontok alapján adott magyarázatok líraiságával és nem a költségvetési politika racionalitásával hangszereltek. Politikai szempontból Winkler uniómagasztalása és az euró bevezetése összetartozik, mint az érme két oldala. Nem véletlenül jelentette ki Angela Merkel: „Ha az euró megbukik, Európa is megbukik.” A német kancellár számára az euró jelenti Európát.

Egyelőre maradjunk annyiban: nem arról van szó, hogy Heinrich August Winkler írt hitvallást és kiáltványt egy új elit számára, ő csupán történelmi igazolást adott annak, amit az új elitek gondolnak és éreznek, annak az álmuknak, hogy Németország Európa központi államává váljon, így meghaladva a németség „átkát”, bármi legyen is az. De a németség meghaladásának vágya sem kevésbé problematikus, mert amögött is valami igazán, mélyen német dolog rejlik, egy mindenre kiterjedő moralizmus, a politikai romantika meghitt álmodozása.

Harminc évvel később, amikor a berlini ház falán lévő felirat már régen átadta a helyét más feliratoknak, harminc évvel a kommunizmus összeomlása és a Nyugat diadala után, amely „halálra győzte” magát, mert már nem tudott értelmet adni saját létezésének, másrészt azon globalizáció után, amely nem csak Nyugaton vezetett fellendüléshez és növekvő jóléthez, hirtelen valami elképesztő dolog történik a szemünk előtt, amit akkoriban senki sem tudott volna elképzelni. Egy régóta halottnak hitt kísértet támadt fel a kis, konspiratív körök szellemidézéseiből, és kezdte ismét bejárni Európát. 1848-ban Karl Marx és Friedrich Engels úgy üdvözölték a kommunizmust, mint az Európát bejáró kísértetet, amely ellen Európa hatalmai összeesküvést szőnek.

Bár a szocializmus két nagy klasszikusa ironikusan mutatta be a kommunizmust kísértetként, a tréfás álcázás mégis egy s más fontos igazságról árulkodott, és volt némi létjogosultsága. Karl Marx és Friedrich Engels egyrészt arra emlékeztetett bennünket, hogy a kommunizmus a társadalmi igazságosság élőhalott reménységeként kísérti végig az emberi történelmet; másrészt ezzel azt a szándékukat is bejelentették, hogy életet lehelnek a kísértetbe, mégpedig oly módon, hogy a Kommunista kiáltványban a lehető legreálisabb programot adják a kísértő eszmének. A történelmet szociológiailag, a szociológiát pedig történelmileg fogták fel. A kísértet természetesen minden racionalizálási törekvés ellenére kísértet maradt, és a belőle fakadó rendszer ennek megfelelően elég kísértetiesen is valósult meg. Ennek a rendszernek, amelyet vagy kommunizmusnak, vagy szocializmusnak neveztek, nyilvánvalóan össze kellett omolnia, amikor az utópia és a valóság közötti feszültség végül túl hatalmasra nőtt, és ez 1989-ben meg is történt. Végül a politikai racionalizmus győzedelmeskedett a romantikus politika eszméi felett, s úgy általában a politikai romantikával szemben – legalábbis egy időre. Eszméket félre lehet tenni, de érzéseket nem, érzéseken alapuló eszméket pedig még kevésbé.

Az igazságosságba vetett hatalmas remény, amelyet kifordított állapotából Marx és Engels kísérelt meg talpra állítani, és amelyről az emberiség az őskori egyenlőség megszűnése óta álmodozott, sajnálatos módon és mégis szükségszerűen az emberi történelem egyik legnagyobb katasztrófájában végződött, a fényes álom sötét rémálomba torkollott, mert a társadalom átalakításából fájdalmasan hiányzott a szabadság mind a politikai, mind a gazdasági, mind a kulturális szférában. Az emberi társadalom történetében egyetlen más társadalmi kísérlet sem pusztított el több életet, mint ez. És mintha mindez meg sem történt volna – pedig nem volt az olyan régen –, legnagyobb megdöbbenésünkre a kísértet ismét arra készül, hogy apostolait küldje azokra az országokra, amelyek már jól elfelejtették uralmának borzalmas következményeit. Csak most más köntösben mutatkozik: ezúttal „a régi Európának minden hatalma” nem egy új, igazságos társadalmi rend kísértete ellen „szövetkezett”
17
, hanem pont az új elitek idézték meg a kísértetet, és szellemidézésük során végül sikerült tényleg életre kelteniük.

A fogyasztói társadalom szabadossága és a hatalmas jólét egzisztenciális unalmat és metafizikai szükségletet eredményezett a német középosztály köreiben: az emberek új eszmére vágytak, amely nemcsak alig használt, friss, fiatalos, hanem egyfajta belső megváltás érzetét is megadja nekik, tulajdonképp még az se baj, ha ez az eszme igazából kicsit sem új. Johan Huizinga arról számol be, hogy a késő középkorban, az újkor fordulóján Burgundiában ugyanazok az emberek, akik egyik nap még a fényűzésnek és a látványosságoknak hódoltak, a következő napon kemény aszkézisnek vetették alá magukat, hogy aztán nem sokkal később ismét élvezzék az életet. Néhányan durva és szúrós alsóneműt viseltek a legfinomabb selyem alatt, hogy az emlékeztesse őket arra, mennyi bűn terheli a lelküket. Ma inkább ennek a fordítottját látjuk, mert a megváltás és a bűnbocsánat utáni vágy már nem valami transzcendens dologra, hanem szigorúan az ember saját belső világára irányul. Most már a föld a mennyország, itt kell vezekelnünk bűneinkért. A végletekig vitt személyes szabadság egyensúlyt, kényszert, új metafizikát keresett, amelyre végül a moralizmusban, ebben az ősi, jól bevált szellemben talált rá, a politikatudomány laboratóriumaiban pedig végeztek rajta némi ráncfelvarrást. Egy kis bűnbocsánat utáni vágyakozás és a hátborzongatóan meghitt bűntudatból fakadó öröm egyaránt szerepet játszott az egészben.

Ma már senki sem akar közösséget vállalni a kapitalizmussal. Wolfgang Schäuble úgy fogalmazta meg a kapitalizmussal szemben érezhető újdonsült ellenszenvet, hogy szavaiból kihallatszik egy idős úr lelkiismeret-furdalása, amelyet vad fiatalsága miatt érez: „Túlzásba vittük a kapitalizmust.”
18

•

Mindenki, baloldaliak, zöldek, szociáldemokraták, a német kancellár, de még a davosi Világgazdasági Fórum kezdeményezője, Klaus Schwab is egységfrontba tömörült annak érdekében, hogy vagy eltöröljék a kapitalizmust, vagy addig reformálják, amíg tényleg semmi sem marad belőle, és hogy visszafordíthassák megbocsáthatatlan győzelmét. Hirtelen semminek sem szabad úgy maradnia, ahogy van, már csak azért sem, mert új parancs van érvényben, mely azt követeli tőlünk, hogy semmi se maradjon meg olyannak, amilyen. Az az életmód, amelyet az elmúlt években megszoktunk, mondják, annyira káros, annyira elavult, hogy nagyszabású változtatásra van szükség, ahogy azt a német kancellár Davosban is megállapította.
19
Életünk tehát nem több rossz szokásnál? A politika pedig egyfajta köznevelési intézmény, amelynek szándékában áll leszoktatni mindannyiunkat erről a rossz szokásról, mint a körömrágásról? A kedves olvasó tényleg arra vágyik, hogy megneveljék? Azt akarja, hogy politológushallgatók mondják meg önnek, hogyan éljen? A társadalmi mozgalmak, különösen az úgynevezett civil szervezetek (NGO-k) és a politikai elitek kölcsönösen tabula rasa őrületbe kergetik egymást, táncra perdülnek a vénséges-vén, némileg zavarban totyorgó szellem körül, ami eszünkbe juttathatja az ismert közmondást: a kutya is jó dolgában vész meg.

Amint azt a paradigmaváltás elméletében be fogom mutatni, a nyugati társadalom valóban mély átalakuláson megy keresztül. Az elitek tehát részben objektív folyamatokra reagálnak, de először is le kell szögeznünk, hogy a megoldások, amelyekről például a kancellár azt állítja, hogy nincs alternatívájuk, igenis rendelkeznek ilyenekkel, másodszor pedig önök elé tárom, hogy milyen más perspektívákat kínál ez a változási folyamat.

Az elitek valóban létező fordulatra reagálnak, csakhogy nem alkotnak valóságos képet a fordulat természetéről.

13 Magyarul Németország története a modern korban címmel jelent meg. (A szerk.)

14  Winkler, Heinrich August: Németország története a modern korban [Der lange Weg nach Westen], 2. kötet, Budapest, 2005, 591.

15  Idézet Heinrich August Winkler: Der lange Weg nach Westen hetedik német kiadásának díszdobozáról, München, 2010.

16   Uo.

17   Marx, Karl – Engels, Friedrich: Kommunista kiáltvány, in: Karl Marx és Friedrich Engels Művei, 4. kötet, Budapest, 1959, 441.

18   A Der Spiegel interjúja Luisa Neubauerrel és Wolfgang Schäuble-val. „Wir haben es mit dem Kapitalismus übertrieben”, Der Spiegel Online, 2020. 10. 27., http://www.wolfgang-schaeuble.de/wir-haben-es-mit-dem-kapitalismus-uebertrieben/.

19   Angela Merkel beszéde a Világgazdasági Fórum 50. csúcstalálkozóján Davosban 2020. január 23-án, a kancellár weboldala, 2020. 01. 23., https://www.bundeskanzlerin.de/bkin-de/aktuelles/rede-von-bundeskanzlerin-merkel-beim-50-jahrestreffen-des-weltwirtschaftsforums-am-23-januar-2020-in-davos-1715534.

Mi is a tét valójában?

Meglepő szövetség

Az, hogy a baloldal, a zöldek és a szociáldemokraták egyfajta szocializmust vagy ökoszocializmust képzelnek el, valójában senkit sem lep meg. A koronavírus-válságról szóló stratégiai dokumentumban a Baloldali Párt (Die Linke) így fogalmaz: „A stratégiai vállalatok, mint például az energia- és vízellátás piacvezető konszernjei, a légitársaságok, az egészségügy és más rendszermeghatározó gazdasági ágazatok az Alaptörvény alapján fokozatosan állami tulajdonba kerülnek. A nagyvállalatok megmentésére irányuló szövetségi részvételt aktívan használjuk fel a társadalmi-ökológiai szerkezetátalakítás előmozdítására. […] Látható, hogy a piac nyugodt időkben képes maximális magánprofitot termelni, válság idején azonban állami segítségre szorul.”
20
Ez az érvelés két szempontból is komolytalan. Először is azért, mert nem említi, hogy az a piac, amely válság idején állami segítségre szorult, hamis piac, félszocialista vagy Joseph Alois Schumpeter osztrák közgazdász szavával bürokratizált, illetve trösztösített piac, és másodszor azért, mert a válságok egy részének maga ez a hamis, félszocialista vagy trösztösített piac az oka.

De haladjunk tovább. Kevin Kühnert, aki most már az SPD pártvezetőségének a tagja, „a tőke és a munka közötti ellentmondást” az államosítás irányába való elmozdulással szándékozik feloldani.
21
Vagyis ő bizonyára el tud képzelni egy népi tulajdonban levő BMW-t. A német Bundestag SPD-frakciójának vezetője világossá teszi: „A jelenlegi modell – »annyi piac, amennyi lehetséges, annyi állam, amennyi szükséges« – már nem felel meg a kornak.”
22
Egyszerűbben fogalmazva ez azt jelenti: a szociális piacgazdaság ideje lejárt. A „Jólétet mindenkinek!” szlogen már nem korszerű; ehelyett jólét inkább csak az új elitközeli vállalkozásoknak jár.

A ZDF Aspekte című műsorában Luisa Neubauer, a Fridays for Future aktivistája a következőket mondta a szocializmusról: „Na igen, eddig ezt még senkinek nem sikerült sehogy megvalósítania, illetve bebizonyítania, hogy egyáltalán lehetséges. Elég durva, hogy a jelek szerint az emberek úgy gondolják, csak kapitalista rendszerekben létezik innovatív szellem. Itt is azt gondolom, hogy hé, ez egy kicsit úgy hangzik, mint valami 20. századi trauma, hogy akkoriban az emberek azt gondolták: ajjaj, ez nem fog működni, most már ez sem működhet. Kíváncsi vagyok, hogyan leszünk innovatívak, ha arról lesz majd szó, hogy olyan gazdasági rendszereket kell kidolgozni, amelyek összeegyeztethetőek Párizzsal, és képesek is működni bolygónk határain belül. Mert ebben a kapitalizmus eddig kudarcot vallott.”
23

Korábban, a Die Tageszeitung (taz) napilapnak adott interjújában Neubauer világossá tette, hogy a klímaapokalipszis sulykolása csupán mozgósító ideológia, amely a társadalom átalakítását célozza: „Azok, akik a klímakérdéssel foglalkoznak, egy bizonyos ponton a kapitalista gazdaságot is megkérdőjelezik.” Annál pontosabban, mint ahogy Neubauer teszi, nem is lehet leírni a klímaapokalipszis előrevetítésének funkcióját. „A klímaválság több válság halmozódása a világban. A klímaválság több annál, mint a növekvő kibocsátásunk kérdése… Birodalmi életmódunk, neokolonialista fejlesztési együttműködésünk következménye. A klímaválság is olyan válság, amelyet férfiak okoznak.” Nincs is semmilyen logikai sorrend, pusztán jelszavakat fűztek egybe, amelyeknek annyi közük van egymáshoz, mint a pitának a Pitagorasz-tételhez: ez a média által népszerűsített új érvelési mód valójában egy érvek nélküli érvelés. Ugyanebben az interjúban az Ende Gelände (Eddig, és ne tovább!) nevű környezetvédelmi engedetlenségi mozgalom aktivistája, Nike Mahlhaus így nyilatkozik: „A kapitalizmus nem létezik öröktől fogva, ezért egyszer véget is érhet.”
24
Akik klímaválságról beszélnek, valójában a társadalom ökoszocialista átalakítására törekszenek. A Neubauerrel közös Der Spiegel-interjúban Wolfgang Schäuble CDU-politikus is alátámasztja ezeket a gondolatokat: „Noha minden szavával nem értek egyet, helyzetértékelése lényegében cáfolhatatlan…”
25
Cáfolhatatlan?

A Zöldek (Die Grünen) óvatosabban fogalmaznak, de gyakorlatilag ugyanazt mondják: a szociális piacgazdaságot szociál-ökológiai piacgazdasággá kívánják alakítani, ami tulajdonképpen egyszerű szemfényvesztés, hiszen nemcsak a klímavédelmet akarják Alaptörvénybe foglalni, hanem klímacélokat is ki akarnak tűzni. „Ez azt fogja jelenteni, hogy minden jövőbeli jogalkotási kezdeményezést felül kell majd vizsgálni az éghajlatra gyakorolt hatásuk szempontjából, valamint a klímavédelem” – bármit is értsünk ez alatt – „összességében ellenőrizhetőbbé válik”. Annak érdekében, hogy manipulálni tudják az adatgyűjtést, a Zöldek azt tervezik, hogy de facto elvetik a bruttó hazai termék (GDP) statisztikai eszközét, mert az „vak a társadalmi következményekre és ökológiai károkra”.
26
A GDP ökológiai komponenssel való kibővítése, ami teljesen önkényes, gazdaságilag gyakorlatilag utat nyit a tervgazgazdálkodásnak, azaz egyfajta ökoszocialista parancsgazdaságnak.

Ha racionálisan átgondoljuk, nyilvánvaló, hogy a Zöldek vádja nem állja meg a helyét, hiszen a GDP funkciója nem a társadalmi következmények és az ökológiai károk felmérése, ahogy egyébként a hőmérő sem látja a hőmérséklet-ingadozás társadalmi következményeit és ökológiai kárait. Csak a hőmérsékletet mutatja, ahogyan a GDP is mindössze arra alkalmas, hogy megmutassa, mennyi a gazdaságban egy év alatt végtermékként előállított minden áru és szolgáltatás összértéke. A GDP tehát egy ország gazdasági teljesítményéről tájékoztat. A Zöldek összekeverik a gazdasági teljesítményt a jóléttel. A gazdasági teljesítmény statisztikailag egyértelműen megállapítható érték, míg a jólét olyasmi, ami attól függ, mit értünk jólét alatt. A Zöldek szerint a rendszerváltást „a szén-dioxid-árak, az ösztönzők és támogatások, valamint a szabályozás kombinációjával” kell előmozdítani. Más szóval masszív adóemelések segítségével, az élet megdrágításával, újraelosztással, végső soron kényszerrel.

Az új, szép, zöld disztópiában csak zavaró tényező az a sok munkahely, amelynek „a széniparhoz és a fosszilis üzemanyaggal működő motorokhoz van köze”, ezért szándékukban is áll azok megszüntetése. Annak érdekében, hogy ezeknek a munkahelyeknek a felszámolása ne idézzen elő társadalmi robbanást, „ezeknek az iparágaknak az átalakítását strukturáltan, az állam által támogatva és a munkavállalókkal együtt kell megoldani”. Hogy mivé és hogyan kellene átalakítani ezeket az iparágakat, arról a Zöldek már egy szót sem szólnak.