BARTÓK IMRE

LOVAK A FOLYÓBAN

Jelenkor

Copyright © Bartók Imre, 2021

Borítófotó © Zdzisław Beksiński,
Historical Museum in Sanok, Poland

Kiadja a Jelenkor Kiadó

Megjelent Budapesten 2021-ben

Felelős kiadó Sárközy Bence

Szerkesztette Nagy Boglárka

Olvasószerkesztő Ruttkay Helga

Borítóterv Szalkai Diána

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Nyomdai előkészítés Kaposvári Franciska

Elektronikus verzió eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-124-7

„Hozzátette, hogy a »megnevezhetetlen«, »elgondolhatatlan« állandó emlegetése elég gyerekes dolog, valószínűleg ezért vagyok oly kevéssé elismert szerző.”

H. P. LOVECRAFT: A megnevezhetetlen

(Bihari György fordítása)

I.

1.

Ha még egyszer valaha regényt írnék, alighanem egyetlen motívum körül forogna az egész, jól szerkesztett, világosan határolt, kontúros képpel kezdődne és érne véget. Egy sötét, ablaktalan szobában vagyok, vetett ágyon ülünk ketten, én és valaki más, nem tudom, hogy ki az, képtelen vagyok felé fordulni. Egy látogató, sőt talán maga a Látogató érkezett el hozzánk. Olcsó, színházi jelenetezés. A falakról fekete foltokban hámlik a vakolat. Előttünk régi bölcső, benne gyermek alszik, hallani, ahogy lélegzik, ha fölé hajolok, talán a szürkés kis köténykét is látnám emelkedni-süllyedni a lágyan pulzáló, ártatlan mellén. Láthatnám a buborékokat a szája sarkában, a jövő tartalékait a kissé szétnyílt szemhéj alatt, az álom tajtékját a pillák hegyén. A mellettem ülő ismeretlen keze a bölcső peremére csúszik, ringatni kezdi, a gyermek légzése ettől mintha felgyorsulna, aztán lelassul megint, ütemtelenné válik. Én is megfogom a bölcsőt, együtt ringatjuk az alvót, arc és fej ekkor már nem tartozik hozzá, nem látni mást, csupán a hézag nélküli törzset. Mindehhez baljósan ereszkedő muzsika szól a háttérből, és mi is mintegy zongorán játszunk ezzel a közös ringatással. Ezen a színpadon a zenére is érvényes, hogy benne minden a szöveg elleplezésére szolgál, egyfajta gesztusjáték ez, a hallgatás hagyományának felelevenítése, beszélj, locsogj, amennyit csak szeretnél, mert ezzel is a titkaidat őrzöd.

Jó ideje nem hagy nyugodni ez a kép a bölcsővel. Olykor a legváratlanabb pillanatokban tör rám, és gyakran találkozom vele azon az egyszerre ismerős, mégis bejárhatatlan tartományban, amely az ébrenlétet köti össze a szendergéssel, vagyis azon a helyen, amelyet inkább kifelé menet, az alvásból az ébredés felé sodródva szoktunk felderíteni, ha éppen kegyesek hozzánk az időjárás és a neurális hálózatok istenei. Ilyenkor megállunk egy percre, hátha ellátunk addig a háttérig, ahol a sejtések igazsággá válnak, és ameddig persze még senki sem látott el, de amely előtt állva legalább vigaszt nyújt, hogy jó irányba tekintünk. Megállok egy percre én is, és ott vagyok ismét abban a szobában, azon az ágyon, mellettem az ismeretlen, előttünk a bölcső. Szemem felragyog, nem testrész többé, hanem egy-egy kristály, fontos vagyontárgy, a kéz pedig a szem meghosszabbítása. Négykezes, tündérien komponált fantázia, nincs ebben a képben semmi nyugtalanító, de békét sem áraszt, már-már zavarba ejtően közömbös, főként ahhoz képest, hogy zárlatról van szó, amelytől mégis valamiféle magyarázatot várnánk, én azonban semmit sem érzek a láthatatlan csecsemő iránt, aki minden valószínűség szerint nem is az én gyerekem, nem érzem, hogy a helyemen volnék, de azt sem, hogy el kellene hagynom ezt a szobát, egyedül az feszélyez, hogy képtelen vagyok a Látogató felé fordítani a tekintetem, hogy minden, ez a másik, a gyermek arca és a szemközt sejtett fal az ormótlan, fekete leválásokkal, mindaz tehát, ami körbevesz, felismerhetetlen, és ilyenkor elfog a gyanú, hogy a dolgoknak ez a felismerhetetlensége éppenséggel a dolgok bosszúja, elégtétel és büntetés, amelyhez ezúttal sem tudok bűnt rendelni.

A gyermek talán mégis az enyém. Nem lehetek biztos benne, és ez az eldöntetlenség félelmet ébreszt bennem.

Csöngetnek, és a kép ráérősen szertefoszlik. Füstkarika a mozdulatlan, őszi este vásznai előtt. Először dagadni, púposodni kezd, majd a pereme kirojtosodik, felfeslik, a réseken átfúj egy kis szellő. Különös pillanat, amikor az elidőzésből egyszerre sietség lesz, amikor az utolsó mérföldet kimért léptek helyett lélekszakadva kell megtennünk ezen a tájon. Mintha hirtelen támadt bozóttűz elől menekülnénk. És mire felkészül és vigyázzba vágja magát az emlékezet, és várja, hogy még egyszer felvillanjon a szellem vakuja, látvány helyett már csak az üres nyomokat találja mindenütt. A szoba a mályvaszínű falaival, eltolódott arányaival, lakói nélkül ugyan, de ott van még, látni a foltokat a földön, látni, hogy valaki összejárkálta a nyikorgós deszkaléceket. Óhatatlanul van ebben a hiányban valami kellemetlen, a mulasztás szégyene, nem tesz jót a nappalnak, valami máris csorbát szenvedett, valami más pedig mintha hiányozna. A következő órák hiábavaló keresgéléssel telnek majd. Minden ilyen alkalom szétroncsol valamit, ha nem is bennem, hát valakiben, valahol távol, hiszen sokszor előfordul, hogy a gondolataink valaki másban ébrednek fel.

Lassan kinyitom a szemem. Várom, hogy megismétlődjön a csöngetés, de már dörömbölnek. Mintha egyenesen az ágy támláját rugdosnák.

– Kinyitni!

Az órára pillantok: 04:48. Ez a néhány hajnali perc az álom életvilágbeli megfelelője. Szaggatott, roppant hegygerinc. Köd előttem, köd utánam. Odakint a kertben egy fióka éhesen kinyitja meszes csőrét. Kedves kis szelvényesek reggeliznek a hajnali párában, hangyák hadoszlopai indulnak táplálékért a páfrányok közé. Melegszik a talaj.

– Nyissa ki!

Szörnyű modorosság, igaz, valahogy el kell kezdeni. Kiveszett a stílus az emberekből, úgy beszélnek egymással, mintha barmok közt nevelkedtek volna. Magamra kapok valamit, és elcsoszogok az előszobáig.

Fiatal férfi áll az ajtóm előtt. Félig a kert felé néz, és ahhoz képest, hogy milyen sürgetően károgott az előbb, csak lassan fordul meg, mintha nehezen tudna elszakadni az éjszakai esőtől ezüstösen csillogó fatörzsek látványától. Kamaszos, pörsenésekkel teli, kissé tésztás arc, kusza tekintet, amelynek mélyén szokatlan fénnyel ragyog az értelem. Az elvakart pörsenések mellett maréknyi szeplő, a nyár emlékei. Úgy elmerültem a fej tanulmányozásában, hogy csak most jut el a tudatomig a rendőruniformis, amely egyébként elég szerencsétlenül áll rajta – persze én sem lehetek büszke a nyüves háziköpenyre –, és egy pillantással felmérem, hogy még a pisztolytáskája is úgy lötyög a derekán, mintha bármelyik pillanatban a bokájáig csúszhatna.

– Miben segíthetek?

– Csendháborítás – motyogja.

Ártalmatlan jelenség, akinek valószínűleg nemhogy a rendőri teendők ellátásával, de még egy gázszámla befizetésével is meggyűlik a baja, azonkívül meglepettnek tűnik, talán nem számított rá, hogy bárkit otthon talál, ami érthető, mert kívülről, mint azt már magam is sokszor megállapítottam, valóban lakatlannak tűnik a hely. Egy sötét, földbe süllyesztett lerakat, ahol hosszú évek óta senki se járt. Némi tanakodás után bedugja a fejét az előszobába. – A házból telefonáltak, hogy túl hangosan szól a zene.

Engedelmesen körbemutatok a helyiségben. Jótékony homály, ha hozzászokik a szem, akkor ki tudja venni az odabent kavargó port.

– Aludtam.

Végigmér, aztán ismét körbepillant a szobában. A tekintete megáll valahol, fókuszál, mintha egy kút mélyére próbálna ellátni, hátha hajcsomót pillant meg az alján. Aztán a figyelme kienged. Karja, amely eddig nem találta a helyét, ernyedten ereszkedik a törzs mellé.

– Megengedi, hogy bejöjjek?

– Hát persze – felelem szélesebbre tárva az ajtót.

Tapos néhányat a lábtörlőn, majd átlép a küszöb felett, még egyszer megrázza magát, pedig nem vizes a kabátja. Mutatom, merre van a fotel, hátha fel tud oldódni. Alig pár lépést kell megtennie, de a zsúfoltság és a sötét miatt ez a mutatvány nem kevés összeszedettséget igényel. Mindenütt könyv- és újsághalmok állnak, aggasztó mennyiségű régi folyóirat hever szerteszét, azonkívül néhány lomtalanításra ítélt bútor, köztük egy hasznavehetetlen pianínó. Már akkor is itt volt, amikor beköltöztem, és nem volt pénzem elszállíttatni. A fotel alatt, amelybe a rendőr óvatosan befészkeli magát, döglött szarvasbogár hever. Ezt a fotelt is ki kéne dobni. Vagy el kéne vinnem a kárpitoshoz. Vannak még egyáltalán kárpitosok ebben a városban?

– Felkapcsolom a villanyt – mondom. Ujjam a kapcsolón, csettintek a nyelvemmel, semmi. – Úgy látszik, elment az áram.

– Biztos a vihar miatt – érkezik a válasz.

Visszamászom az ágyba.

– Ki jelentett föl? – kérdezem, miután elrendezek a hátam mögött néhány memóriahabbal töltött párnát.

A rendőr lába, már amennyire a helyszűke engedi, szétvetve, fejét lehorgasztja. Tördeli a kezét, a bal bütykein lilás zúzódások, a kesztyűzéstől nem lesz ilyen, attól már inkább, ha valaki a falat üti dühében. Talán meg kellett volna kérnem rá, hogy igazolja magát. Hogy mutasson fel egy jelvényt, akármit.

– A törvény tiltja, hogy eláruljam.

– Mint látja, ez itt egy szuterén. Vannak előnyei, a hőséget például könnyebb átvészelni, ám akadnak hátrányai is. Utóbbiak közé tartoznak az állandó beázások. Látja ott azt a foltot?

A sarok felé mutatok.

– Néha úgy szivárog belőle a víz, mint egy használt mosogatószivacsból. A felső szomszéddal évek óta haragosok vagyunk.

– Milyen érdekes megfogalmazás – jegyzi meg.

– Ez egy jogi fogalom. Maguknak semmit sem tanítanak az akadémián?

Újra lesüti a szemét. Valahol felzúg egy sziréna, hogy aztán ugyanolyan váratlanul abba is maradjon. Egy újabb hétköznap tett elvetélt kísérletet, hogy elkezdődjön. Talán annál az üzbég maffiózónál szórakoznak, aki velem egy időben költözött az utcába.

– Ebben a házban rajtam kívül hárman laknak – magyarázom. – A felső szomszédomat Zehetmayernek hívják. Ismerősen cseng a név?

Rám néz, ezúttal állja a tekintetem.

– Rég nem láttam – teszem hozzá. – Ami azt illeti, nem emlékszem, hogy valaha találkoztunk volna. Nem csoda, hogy nem jutunk előrébb a beázás ügyében. Ki tudja, talán már nincs köztünk. Érti, hogy mire gondolok, amikor így fogalmazok, talán már nincs köztünk?

Továbbra is a bütykeit piszkálja. Éppen ráhull a kertből bekacskaringózó fény, ezért látom, hogy milyen lila. Elfog a szégyen, amiért az imént ilyen fölényesen viselkedtem, hiszen sosem tudhatjuk, mennyi nyomorúságot hordoznak magukban embertársaink. Talán alig várja, hogy a műszak végével eltűnjön egy kiürített gyárépületben, és bezúzza a még érintetlen üvegtáblákat.

– Utána következik Szakolczay. Ő sem mutatkozik gyakran, de néha azért látom, ahogy jön-megy. Legfelül pedig egy bizonyos Temesi fészkel – folytatom, aztán arra gondolok, talán nem lett volna szabad azt mondanom: fészkel. – Gondolom, nem a hárommal fölöttem lévőt vertem fel az állítólagos zajongásommal. Vagy mégis? Mondja csak: Temesi telefonált?

Nem felel. A kiutat keresi, de nem lesz egyszerű.

– Valaki más volt? Netán egy bizonyos Szakolczay?

Hallgat, mint egy sírgödör.

– Nos, mint arról ön is meggyőződhetett – mondom –, én éppen az igazak álmát aludtam. Egyedül élek, sosem hangoskodom. Az égvilágon semmit sem csinálok. Próbálom meghúzni magam.

– Értem – feleli. – Én is szoktam arra gondolni, milyen jó volna csak úgy meghúzni magam. Hogy milyen jó volna legalább egy kis időre eltűnni.

– Olykor mindannyian töprengünk ilyesmin. – Jó ötlet volt visszafeküdni, bár a lábujjaim még nem melegedtek át. Megkönnyebbüléssel tölt el, hogy sikerült más mederbe terelni a beszélgetést. – Nem kér egy kávét?

– De igen – feleli némi habozást követően. – Maradjon csak, nem akarom még egyszer kirángatni az ágyból. Elkészítem magamnak.

Feláll, és átmegy a kis főzősarokba. Ezúttal egész jól boldogul. Bekapcsolja a vízforralót, kivesz egy bögrét a szekrényből, szinte vakon megtalálja a neszkávét, szór belőle, ráönti a vizet. Kihúzza a fiókot, elővesz egy kiskanalat, kavargat. Visszatér a fotelbe, ám útközben sikerül nekiütköznie egy könyvhalomnak, amely aztán dominóként még három-négy továbbit is feldönt. A puffanás előtti pillanatban a reszkető lapok olyan hangot hallatnak, mint a szárnysuhogás.

– Elnézést. – Lehajol az egyik kötetért. – Ez meg micsoda?

– A magnum opusom.

– Magnum…? – A hangja felszalad, ám rögtön utána megcsóválja a fejét, és a könyvvel a kezében visszatér a fotelbe. – Nem tudom elolvasni a címét. Túl sötét van.

– Talán jobb is így. Tényleg semmit sem tanítanak maguknak?

Válasz helyett szürcsölni kezdi a kávéját.

– A magnum opus azt jelenti: jelentős alkotás. Egy szerző életművében így szokás nevezni a fő művet. – Megigazítom az egyik párnát. – Író vagyok.

Végigsimít a borítón, amelyből ilyen fényviszonyok mellett még annyit sem láthat, mint a címből.

– A címe Jerikó – mondom.

– Az egy város, ugye?

– Igen.

– Amerikában van?

– Ott is. Bárhol lehet.

– Izgalmasan hangzik. Nagyszerű lehet írónak lenni.

– Azt azért nem mondanám. Írtam néhány könyvet, ennyi az egész.

Magam is meglepődöm, hogy a téma serkentőleg hat a vérkeringésemre, így legalább a lábam átmelegszik.

– Szerintem ez óriási dolog – folytatja. – Egykor én is szerettem volna író lenni. Aztán máshogy alakult.

– Mindegy, hogy mit csinálunk, ha ki tudunk teljesedni benne.

Úgy tartja az ölében a könyvet, mint aki nem várt kincsre lelt. Ismét magába dönt egy keveset a kávéból. Elfelejtettem szólni, hogy hol találja a cukrot.

– Egyszer volt egy regényötletem – meséli felszabadultan. – Egy bérgyilkosról szólt volna, aki már vagy száz embert megölt, amikor az egyik melója után hazafelé menet talál az utcán egy mosómedvét. Komoran sétál ebben a veszett városban, és egyszer csak egy eresz alatt ott didereg az a puha kis szőrmók. És valamit csinál vele ez a mosómedve, mert amint meglátja, úgy érzi, haza kell vinnie, és ettől kezdve neki kell szentelnie az életét.

– Mindegy, hogy mit csinálunk, ha ki tudunk teljesedni benne – ismétlem.

– A mosómedve miatt abbahagyja a gyilkolást. Emiatt elszegényedik, cserébe viszont boldog lesz. Sőt mindketten boldogok lesznek, ő és az állat is.

– Minden jó, ha a vége jó.

Odakint ismét felhangzik a sziréna. Kettő is van a környéken, és általában meg tudom különböztetni őket egymástól, de most elbizonytalanodom.

– A korábbi munkaadói végül felkutatják és végeznek vele. Az alvilágból nem lehet csak úgy kikeveredni – teszi hozzá magyarázatképpen.

Készségesen bólintok.

– A bűn zsoldja a halál.

– Bizony. – Most először elmosolyodik. – Pontosan erről szólt volna ez a könyv. Hogyha egyszer belegabalyodunk az alvilágba, nincs menekvés.

– Még egy mosómedvével sem.

– Még azzal sem.

Befejezi a kávét, majd feltápászkodik, indulni készül. Leteszi a bögrét az egyik további könyvhalomra. A Jerikó még mindig ott van a kezében.

– Elnézést, hogy fölöslegesen zavartam. Esetleg kölcsönkérhetném ezt a könyvet? Úgy látom, önnek úgyis maradt belőle elég. – A halomra mutat.

– Csak nyugodtan – felelem. – Most kezdte a műszakot, vagy most fejezi be?

– Most fejezem be. Innen már hazamegyek.

– Ebben az esetben kellemes pihenést kívánok. Ha nem haragszik, nem kísérem el az ajtóig.

Toporog pár másodpercig a tornyok közt.

– Muszáj megkérdeznem – mondja végül. – Biztosan nem a zongora volt? Zehetmayer azt mondta, hogy zongoráznak a házban. Azt mondta, hogy odalent veszettül kalimpálnak a billentyűkön.

– Próbálja ki.

– Tessék?

– Játsszon rajta valamit.

– Én igazán…

– Üssön le egy billentyűt.

Lenyom egy billentyűt. Puha kis koppanás hallatszik, semmi több.

– Látja? Kiszaggatták belőle a húrokat. Nem működik. Egyébként nem is zongora, hanem pianínó.

– Értem. Ne haragudjon a zavarásért. Minden hívást ki kell vizsgálnunk.

A küszöbről még egyszer visszanéz.

– Köszönöm a könyvet.

– Igazán nincs mit.

A becsukódó ajtó éppolyan hangot ad, mint az imént a billentyű.

Jóleső melegség jár át. Végül is nincs okom panaszra. Megbecsülöm, hogy van vetett ágyam, és úgy tűnik, még mindig ki tudom magyarázni magam a zűrösebb helyzetekből.

Ez a különös, hajnali prológ is meggyőz róla, hogy eljött a számvetés ideje. Várhatóan kellemetlenségekkel is szembe kell majd néznem, de nem kell rögtön megriadni az ilyesmitől. Azon tűnődöm, hogy az emlékezet híd, amelyet a felejtés szakadéka fölé verünk, hogy visszatérjünk azokra a tájakra, amelyeket egykor az otthonunknak hittünk. De ne volna pompás maga a szakadék is, amelybe a hídon átkelve lepillanthatunk? Olykor varázslatosabb élményt jelent, ha ezt az áthatolhatatlan sötétet fürkésszük, mintha a túlpartra függesztenénk a tekintetünket. Igaz ugyan, hogy csontok hevernek a szakadék alján, de ezek már békére lelt, szelíd csontok, amelyeket semmilyen szél nem zörget többé.