Mérey Valér

Szerelemszivárvány

Hány árnyalata van a szerelemnek?

A kötetbeli versek hangulatának illusztrálására a festményeket a szerző válogatta.

Első kiadás

© Mérey Valér 2019.

„Még ifjú szívemben a lángsugarú nyár

S még benne virít az egész kikelet,”

Petőfi Sándor: Szeptember végén

„Dalos Eszti - a mezőre kiment ő,

Aratókkal puha fűvön pihent ő;”

Arany János: Tengeri-hántás

„ím újra látom, hogy fakad

a kerek fehér köveken,

fogaidon a tündér nevetés.”

József Attila: Óda

„egész nap sírok a testedért,

szomorú kedves a kedvesért,”

Szabó Lőrinc: Szeretlek

„Rád gondolok! - Úgy indázlak közül

gondolattal, mint vadszőlő a fát:”

Elizabeth Barrett-Browning: Rád gondolok!

Kardos László fordítása

Előszó

Általában ritkán látunk szivárványt, Még ennél is ritkábban olyat, amelynek szinte a teljes íve látszik, és a színek spektrumából mind a vörös, mind az ibolya éle jól kirajzolódik. Ilyenkor – ha erre fogékonyak vagyunk – különösen szerencsésnek érezzük magunkat és csak gyönyörködünk a látványban. A kötet címében a szivárvány arra utal, hogy az olvasó az ezerarcú szerelmek számos fajtáját, mint tört fényeket pillanthatja meg, kaphat belőlük kóstolót. Így az érzelmek hullámvasútján bejárhatja a csetlő-botló, fiatal, durcás, a hideg, a bálványozó, az érett-mély, az ellobbanáson mélázó, a gyásznak határt szabó, az önző, a zsarnok, a pusztító, az önbizalom hiányos, a kihasznált, az újrakezdő, a visszahúzódó, a kényszerített, a méricskélő, a tántoríthatatlan, a játékos, a perzselő, az éhező, a kiteljesedésre buzdító, a feladó szerelmet megélő gondolatainak lankáit.

Ezek közül egyik-másik esetében felmerülhet, hogy szerelmek-e egyáltalán. Végül arra tekintettel kapták e minősítést, hogy akik így éreznek, éreztek, önmagukat szerelmesnek látták, érezték.

A kötetet azoknak ajánlom, akik a modernt és a hagyományost ötvöző, a versszerkezetek szigora elé a tartalmat helyező, könnyed, zenei hangzású szerelmes versekben gyönyörködni tudnak, de nem rettenti őket az idillen kívüli részletek bemutatása sem.

A szerző

Iskolás pubi csetlései

Egyszer mikor ötödikes voltam,

s a lányok körében népszerű,

három napig jártam egy hetedikes lánnyal,

ki ragadtatva mondta: „Te szép szemű!”

Egy év se röppenhetett tova,

hogy játszi kedvvel jött szokásomba,

anyám lapos talpújában vidraként ropni,

kopott gúnyában az órákon a parkettet koptatni.

S, hogy a mélyebb titkokat meglessem,

egy helyi versenyre merészkedtem,

szemembe szikrázott a sok lakk s flitter,

bár néha becsúszott egy esés, vagy más gikszer.

S, amint a karzaton a kavalkádot szemléltem,

hogy Klári ekkor mellém lépett, észre alig vettem.

Zsendülő emlői fedték némileg homlokterem,

erre persze halkítanom kellett lélegzetem.

„Jó a fejpántod” mondta könnyeden,

mire én biccentettem elnézően.

A lazaságnak e fokára

a pántot érő bókok árja,

s nem más ragadtatott,

így csepp kétely sem maradhatott

annak helyreségét illetően.

No persze kellett is égetően,

hogy ruhám hibáit ellensúlyozza,

szerencsére úgy tűnt, ezt prímán hozza.

Klári rebbenő pilláival tekintetem vonzotta,

szememet szénfekete szemébe botlatta.

Így alig tudtam szólni,

s akkor is csak téveteg,

jobb hallgatásba burkolózni,

bár féltem: így a csevejnek vége lesz.

Megérezte zavarom,

s továbbra is könnyeden,

elkapta a karom,

hogy hazáig kísérjem.

Kisvárosunk másik végében lakott,

de nem bántam, ez időt hagyott

gondolataimat összeszedni,