Réti László

A LÉLEKLÁTÓ

Copyright © Réti László, 2026
Borító: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám
© Művelt Nép Könyvkiadó, 2026
ISBN 9789635807277

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

„Az igazság a hamisítás egy mozzanata.”

Guy Debord: A spektákulum társadalma

Sminkelésnél elfordulsz… de a tükörképed továbbra is rád mered.

Egy tollpihe a szőnyegen… de nincs tollas párna a lakásban.

Az emeleten jelez a mozgásérzékelő… de egyedül vagy a házban.

A holt lelkek közölni akarnak.

Ott vannak mindenütt.

Most is.

Nézz rá a tévédre!

Néha nálad is ok nélkül kikapcsol…?

1.

– A kisfia halva született.

A nő dermedten nézett fel a kórházi ágyról.

– Sajnálom.

– De hát…

– Nézze, ezt nem tudom ennél kíméletesebben közölni, ez…

– Meghalt?! – sikoltott fel erőtlenül Evelin, és az arcából még az a kevés vér is kifutott, ami az elmúlt órák megpróbáltatásai után még a hajszálerekben maradt. Halálsápadt lett.

Az orvos kényszeredetten álldogált az ágy mellett, kezét a fehér köpeny zsebébe süllyesztette. Hiába nem ez volt számára az első alkalom, ilyen helyzetekben mégis mindig zavarban volt; a sarkán hintázott, csak hogy csináljon valamit. Evelin esdeklő tekintettel nézett rá a könnyek fátylán át.

– Kérem… kérem…

– Már az anyaméhben – folytatta halkan az orvos. – Talán még emlékszik, hogy hirtelen el kellett altatnunk a fellépő komplikációk miatt.

– Altattak? – A nő teljesen elvesztette a fonalat. – Komplikációk? Ne erről beszéljen nekem!

A tizenhét éves lány a kórházi ágyon hevert, a bal karja vénájába illesztett kanülből gumicső vezetett az infúziós palackig. A színtelen folyadék közömbösen csepegett lefelé. Az orvos a szemével intett a szobában sertepertélő nővérnek, aki odalépett az állványhoz, és nagyobb átfolyásra csavarta az infúziót.

– Most pihennie kell, Evelin.

– Pihenni… – a lány fátyolos, tétova tekintettel nézett körül. – Hol vagyok?

– Kórházban. Nem emlékszik, hogy szülési fájdalmakkal hozták be? A magzatvíz is elfolyt.

– A magzatvíz? De hát az még nem most…

– A gyereknek nem tudunk parancsolni. A szülés megindult. Tudom, hogy még két hete lett volna a kiírt időpontig, de hát… – az orvos vállat vont – …a kisember jönni akart.

– Az nem lehet.

– Vagy csak elszámolták a fogantatást – folytatta zavartalanul a szülészorvos. – Nagyon sűrűn előfordul, és ilyenkor akár heteket is lehet tévedni. De hát ez most… sajnos már teljesen mindegy, miért indult meg a szülés. Rohannunk kellett, hogy valami kis esélyünk legyen. Sajnos a fiút elvesztettük.

Evelin látása egy percre kitisztult, és úgy nézett az orvosra, hogy a tekintete szinte perzselt.

– Elvesztettük? Azt mondja, hogy elvesztettük?

– Nos, én csak… ezt a kifejezést használjuk arra, ha…

– Én vesztettem el! Én!!!

– Hát persze hogy maga, kedvesem – bólintott az orvos egyetértően, de még mindig tökéletes közönnyel.

Neki ez pusztán egy átlagos munkanap volt – a nőnek viszont addigi élete legrosszabb napja.

A szülészorvos úgy volt vele, ha minden páciens tragédiáját magára venné, már régen alkoholista lenne. Muszáj volt távolságot tartania az ilyen esetekben, mert az empátia szabadon engedése már egy év alatt a pszichiátriára juttatta volna.

A lány visszahanyatlott a párnára.

– Most mi lesz? – lehelte.

A doktor lehajolt és lazán megpaskolta a kezét.

– Maga még fiatal. Még számtalan gyereke lehet.

– Nem tudom felfogni.

– Tudunk segítséget nyújtani, ha úgy gondolja. Valakit, aki szívesen beszélget magával. Kiöntheti a lelkét. Akarja, hogy küldjek egy pszichológust?

– Nem tudom, mit akarok.

– Esetleg az apa? Szóljak neki, hogy…

A lány a helyzet ellenére felkacagott, de aztán köhögésbe, majd zokogásba fulladt a reakciója.

Egy perc is eltelt, mire összeszedte magát. Kifújta az orrát, és vörös szemmel megint az orvosra nézett.

– Látni akarom.

– Adja meg a telefonszámát és felhívom.

– A babámat akarom látni.

Az orvos mereven bámult a fiatal nőre.

– Nos, már elvitték. Ez a protokoll.

– De én látni akarom a kisfiamat! Legalább meg akarom nézni Norbikát.

– Evelin, hallgasson rám – az orvos megfogta a nő csuklóját, és miközben beszélt, ellenőrizte a pulzusát. – Jobb, ha nem teszi. Ő már elment.

– Látni akarom.

– Csak kínozná magát.

– Mit tud maga erről?!

– Többet, mint maga. Tapasztalatból mondom.

– Hol van Norbika? – próbált felülni a nő az ágyon, majd fájdalmasan a hasához kapott és visszahanyatlott.

– Még friss a seb, ne tegyen hirtelen mozdulatokat – igazgatta el az orvos a nővér segítségével a sírdogáló lányt az ágyban. – És kérem, ne hívja így.

– De hát ez a neve!

– Valójában ő soha nem kapta meg ezt a nevet. A saját maga számára nehezíti meg a feldolgozást, ha nevet ad neki. Ha nekem nem hisz, beszéljen a pszichológusunkkal. Ugyanezt fogja mondani. Már annyiszor hallottam, akár szakvizsgázhatnék is belőle.

A lány a fájdalom és a kábultság ködén át is értetlen döbbenettel nézett az orvosra.

– Maga hülye?

– Csak segíteni akarok.

– Látni akarom a kisfiamat!

– Higgye el, nem szép látvány – ingatta a fejét az orvos.

– Látnom kell Norbikát!

Evelin úgy érezte, hogy már üvölt a fehér köpenyes negyvenes férfival, de valójában csak gyenge sóhaj jött ki a száján. Nem tudhatta, hogy ez már a tempósabban csepegő folyadékba adagolt nyugtató hatása.

Az orvos viszont egy perccel korábban észlelte a hatást és közelebb hajolt a lányhoz.

– Figyeljen rám, Evelin! Nincs olyan, hogy Norbika. Tudom, hogy fáj, de ne nehezítse meg magának a dolgot. A gyerek holtan jött a világra. Nagyon sajnálom. Maga fiatal és egészséges. Minden lehetősége megvan rá, hogy még sok gyereke lehessen. Nem szorulhat bele ebbe az érzelmi burokba. Engedje el!

– Engedjem el? – suttogta a lány, és le-lecsukódott a szeme. – Engedjem el?

– Csak a maga érekében. Kizárólag a maga…

Evelin keze úgy vágódott felfelé, mint a vadászó héja karma.

A körmei belekaptak a fölé hajló orvos szemébe, majd a begörbített ujjak lefelé szánkáztak az arcon, és három véres barázdát vájtak a bőrbe. A fémkeretes szemüveg a földre esett a férfi orráról. A lencse kiugrott a keretből, és gurulni kezdett, éppen a közbelépni igyekvő nővér klumpája alá. A reccsenés hangjára a nő ijedten megtorpant.

– A kurva életbe! – ordított fel az orvos, és hátraugrott.

A lány keze tehetetlenül hullott a fehér paplanra.

Már aludt.

A nyugtató váratlan gyorsasággal kiütötte. A nővér a szája elé kapta a kezét, és közelebb lépett a szülészorvoshoz.

– Jól vagy, Zsolt? – kérdezte aggodalmasan.

– Ez a hülye kurva megkarmolt! – sziszegte a doktor, és a sarokban álló mosdóhoz lépett. A tükörben megvizsgálta az arcát. – Majdnem kikaparta a szememet a ribanc!

– Már hatott a szer és nem tudta, hogy mit csinál.

– Engem akarsz kioktatni a nyugtató élettani hatásáról, Timi? – fordult meg a tajtékzó doktor. – Biztos, hogy folytatni akarod?!

Az állán lecsorgó vér a fehér köpenyre cseppent. Ugyanolyan vörösre színezte a szövetet, mint az eszméletlen lány körmei a paplant. Az orvos felkapott egy papír zsebkendőt az éjjeliszekrényről és törölgetni kezdte az arcát.

– Kapja továbbra is ezt az adagot.

– Ennyivel folyamatosan aludni fog – kockáztatta meg a nővér a megjegyzést.

– Jobb, ha szedáljuk még egy ideig.

A nővér vállat vont, miközben felírta az utasításokat.
Az orvos eközben idegesen a szekrényre dobta a véres zsebkendőt, majd egy másikat szorított az arcára és kifelé indult a szobából.

– Ha felébredne, szóljatok! – vetette oda a nővérnek az utasítást az ajtóból.

Tímea bólintott, majd lehajolt és szomorúan nézett a lányra.

Aztán a tekintete a doki véres zsebkendőjére esett. Szó nélkül a közeli szemetesbe pöckölte. A sötétszürke nejlonzsák mélyén mintha még valami zöld dolgot is látott volna.

2.

Az a zöld valami a sötétszürke nejlonzsákban lapult.

Sitkei Zsófia százados, a Budapesti Rendőr-főkapitányság életvédelmi nyomozója a homokkal borított talajon guggolt és gumikesztyűs kezével tartotta a zsák száját. A másik kezében zseblámpát szorongatott, és próbálta megfejteni, tulajdonképpen mit is lát ott bent.

Harminchárom éves volt, százhetven centiméteres magasságához karcsú termet tartozott, zöld szeme értelmesen tekintett a külvilágra. Félhosszú barna haját lófarokba fogva viselte. Az életvédelmi osztály rutinos nyomozójának számított, több év tapasztalattal a háta mögött. Egy férfiak uralta világban, a hivatása csúcsán volt, és keményen megdolgozott érte, hogy elfogadják, nem véletlenül van ott, ahol.

Ezen a reggelen pedig ott guggolt a zsák mellett.

Bár sejtette, mit lát, csak valahogy nem állt össze teljesen, hogy mi hol van.

Furcsamód egy hosszú pillanatig ez az egész helyzet a gyerekkorában olyannyira kedvelt varázsképekre emlékeztette. Ott is az volt a feladat, hogy hosszasan nézze az elébe tett képeket a Füles magazin oldalain, aztán egyszer csak felfedezzen bennük valami oda nem illőt.

Az erdei tájkép ágai között egy unikornist.

A könyvtárat ábrázoló rajzból előtűnő kötögető nagymamát.

A vidámparkban csak a figyelmes szemlélőnek felrémlő kölyökmacskát.

Vagy éppen a nejlonzsákba rejtett, már oszlásnak induló zöldes hullát.

A nő elengedte a zsák száját és a térdére támasztotta a tenyerét, majd nehézkesen felállt. A zsebre dugott kézzel a sarkán hintázó rendőrorvosra pillantott. Dr. Kásás Demeter a fejét ingatta a ki nem mondott kérdésre. Kihúzta a jobb kezét a zsebéből, hogy szórakozottan megvakargassa a pocakját.

Zsófi szeme odavillant és elkapta az orvos csuklóját.

– Ne!

De már elkésett.

A gumikesztyű három zöldes vonalat húzott a doki fehér ingére.

– A picsába! – nézett le a hasára a férfi, és idegesen bele akart túrni a hajába, de még félúton észbe kapott.

Elővette a bal kezét is a zsebéből, ám azon szerencséjére tiszta volt a gumikesztyű. Óvatosan átnyúlt vele a másik oldalra és szélesre húzta a zsebét, majd belekukucskált.

– Ez is kuka – morogta maga elé. – Összekentem. Hullaváladék. Amikor elsőre felületesen megvizsgáltam, hozzányúltam, aztán meg figyelmetlenül zsebre vágtam a kezem.

– Az asszony meg fog ölni, Döme.

– Nem lesz rá lehetősége. Kivágom az inget a nadrággal együtt a kukába. A garázsban fogok levetkőzni. Mint már annyiszor…

A százados megvakargatta a szemöldökét és közelebb hajolt az orvos hasához.

– Esetleg nem lehetne egy kis…

– Nem! – rázta a fejét Döme. – Ne is kezdd el sorolni a csodaszereket. Már mindent kipróbáltam, de amibe egy hulla egyszer beleette magát, az soha nem jön ki. Szeretném én azoknak a ruháknak az árát a számlámon látni, amiket emiatt hajítottam ki.

Zsófi elmosolyodott, aztán gyorsan le is hervadt az ajkáról, amikor eszébe villant, hol is vannak éppen és főleg, hogy miért. A kezét a dereka aljának támasztva picit homorított, hogy a guggolástól megmacskásodott háta kicsit megkönnyebbüljön.

A helyszínt egy közel három méter magas fehér vászonsátor fedte, eltakarva a tetthelyet a kíváncsi szemek elől, de elég teret engedve a helyszínelőknek. A sátor sarkaiban álló nagy teljesítményű reflektorok a nappali világosságot is meghaladó fényt adtak, így a földön heverő homokozóformák és kislapátok kontrasztos árnyakat vetettek minden irányba.

Sitkei százados biccentett a technikusoknak, hogy folytassák a munkát, majd félrehajtotta a sátorlapot, és kilépett a szabadba.

Ahogy megszabadult a sátorban terjengő markáns hullaszagtól, hatalmas levegőt vett és egy ideig bent tartotta.

– Ezt soha nem lehet megszokni – fújta ki a levegőt, amikor dr. Demeter megállt mellette.

– A hullaszagot?

– Azt.

– Fene tudja. Az orr szaglóhámja igazából elég gyorsan túltelítődik, és kikapcsolja az agyban az érzékelést.

– Igen, csak a legtöbben még hánynak előtte – jegyezte meg Zsófi, a válla felett a sátor felé bökve. – Láttad bent? Rendesen kidobta valaki a taccsot.

– Gondolom, az, aki megtalálta a hullát, nem?

Zsófi a harminc méterre parkoló rendőrautók egyike mellett toporgó fiatal srácra nézett, aki egy vaskos nyakú rendőr felügyelete alatt várakozott. A fiún futócipő és melegítő feszült. Láthatóan fogalma sem volt arról, mi történik és főleg, hogy meddig tarthat még. Sűrűn nézegette az óráját.

– Nem tudom – mondta Sitkei százados. – Lehet, hogy az volt, aki rátalált, lehet, hogy maga az elkövető. Majd elmondja a srác, amikor hamarosan meghallgatom, hogy került ő ide.
A technikusok meg amúgy is vesznek belőle mintát.

– Biztosan összefügg a hullával?

– Bőven jutott a cuccból a zsákra is, amiben a test van. Tehát az már itt volt, amikor valaki kiadta magából a kajáját.

A százados a derekára támasztott kézzel lassan körbefordult.

A kilencedik kerületi Ferenc tér fái alatt toporogtak, a tér szélein öt- vagy hatemeletes épületek álltak. A százados arra gondolt, minden lakást végig kell járni, hátha valakinek feltűnt valami. Azokból az ablakokból az egész teret be lehet látni.

A park gondozott fái alatt a gyepen néhol eldobált flaskák és nejlonzacskók csúfoskodtak, az éjszaka nyomai. Az alacsony fémkerítéssel körbevett, a legkisebbeknek szánt játszótér közepén egy apró, sárga csúszda állt, amelyet most eltakart a helyszínelők által felállított sátor.

Valaki az éjjel a csúszda alatti átjáró kicsiny alagútjába rejtette a holttestet. A játszótér jórészt kékre mázolt burkolatán számtalan gyerekcipő nyoma látszott – de most szerencsére egyetlen kicsi sem volt a környéken.

– Egy órája várlak – ingatta a fejét az orvos.

– Jaj, ne mássz már rám te is! Másfél órája még békésen szöszmötöltem a papírmunkával az irodámban, amikor berontott Sallai, és kizavart ide. Egyszer az életben megyek be reggel ötre, hogy végezzek, erre ez történik! Csak annyit tudott mondani, hogy tíz perccel korábban kapta az ügyelet a bejelentést.

– És személyesen az ezredes küldött ki? – csodálkozott az orvos.

– Már ő is bent volt. Gondolom, az első embert elkapta, aki szembejött vele. Én voltam az.

– Annak ellenére téged, hogy te…

– Hát igen. Te is tudod, mit jelent ez.

– Vagy prominens van az ügyben, vagy sajtógyanús a sztori.

– Pontosan.

– És? Mi a megérzés?

– Az utóbbira tippelek. Sallainak jó orra van az ilyesmihez.

– Ahhoz, hogy a rendőrségen valaki eljusson egy ilyen pozícióig, két dolog biztosan kell – vont vállat Döme.

– Felkészültség és szaktudás?

– Paranoia és önvédelmi reflexek.

A százados a fejét ingatta.

– Erről én nem tudok semmit.

– Ezért vagy csak százados.

– Meg azért, mert még csak harminchárom múltam és nő vagyok.

– Attól még szükséged lesz arra a két tulajdonságra.

– Majd elmondom, ha valami csoda folytán mégis megérem, és én is ezredes leszek.

– Addigra az én üzemidőm már régen lejár.

– Kösz a bizalmat – húzta fel kissé az orrát a százados, majd a helyszínelők sátrára pillantott, és halkan maga elé mormolta: – Hogy került ide a test?

– Ebben nem tudok segíteni, én csak orvos vagyok.

– Költői kérdés volt, Döme.

– Az sem a szakterületem.

– Akkor beszéljünk arról, ami a szakterületed.

– Mit akarsz tudni?

– Hajszálra azt, amit mindig kérdezünk ilyenkor. Mikor történt?

Az orvos a tenyerével a feje tetejére lapogatta gyérülő, őszes haját.

– Nehéz ezt megmondani a bomlásnak ebben az előrehaladott állapotában.

– Mégis, mióta lehet halott?

– Sok minden befolyásolhatja. Nem itt halt meg, az biztos.

– Egyértelmű. Már rég felfedezték volna. Több száz gyerek és szülő megfordulhat itt naponta. Mivel csak most hajnalban fedezték fel, jó eséllyel éjjel került ide.

Mindketten a sátorra pillantottak. Az orvos megköszörülte a torkát.

– Nagyon sok függ attól, hogy hol tartották, miután meghalt. Ha lefagyasztanak egy testet, akár évek múlva is ki lehet olvasztani, és egészen frissnek tűnik. Ha meleg helyen van, vagy zárt térben, a bomlás nagyon felgyorsul.

– Zárt és meleg térben? Egy nejlonzsák ilyesminek minősül, nem?

– A legmesszebb menőkig. A zsákban a testnedvek nem tudnak elszivárogni, tartós benne a meleg, és a bomlás még inkább felgyorsul.

– Most azt csomagolod nekem celofánba, hogy nem tudod megmondani, mikor ölhették meg?

– Ki mondta, hogy megölték?

Zsófi szkeptikus arccal félrebillentette a fejét.

– Gondolom, nem saját magát csomagolta be post mortem.

– Én csak azt próbálom elmondani, hogy korábban is láttam már ilyet, amikor a belső szervek már a bomlás olyan szintjén voltak, hogy nem lehetett megállapítani sem a halál konkrét okát, sem az idegenkezűséget. És ha nem lehet kétséget kizáróan azt mondani, hogy megölték…

– Akkor nincs bűnügy – bólintott Zsófi. – Akkor ez jogilag csak egy köztisztasági szabálysértés, nem igaz?

– Ez így meredek.

– De attól még igaz. Akkor csak annyit mondj, mikorra lesz meg a boncolás?

– Ahogy bekülditek a helyszíni szemle után a testet, nekilátok. De ne várj ettől sokat, légy szíves! Most fogadnék veled bármiben, hogy amint… – Az orvos elhallgatott egy pillanatra. – Csak keresem a szavakat… Jaj, hogy is mondjam ezt úgy, hogy ne tűnjek teljesen érzéketlennek?

– Csak nyugodtan! Nem szépelgésre van szükségem.

– Nézd, kilencvenkilenc százalék az esély arra, hogy amint felvágom, szétfolyik, mint egy zacskó tej.

Csend támadt.

Zsófi nyelt egy nagyot, majd bólintott.

– Igazad van. Tényleg keresned kellett volna még a szavakat.

– Te erőltetted.

– Tudom. Mostantól tuti feketén iszom a kávét.

– Bocs.

– Szóval nem lesznek egyben a belső szervek?

Az orvos a fejét rázta.

– Szinte kizártnak tartom. A zsenge saláta is puha, és ahogy növöget, egyre keményebb lesz. Ilyenek egy újszülött belső szervei is. Sokkal előbb bomlásnak indulnak, mint egy felnőttéi.

– Saláta? Fasza. Most már azt sem eszem majd.

Egy technikus kidugta a fejét a sátorból és lehúzta a szája elől a maszkot.

– Kivettük a zsákból. Megnézitek?

– Persze – bólintott Zsófi, és már indult volna, amikor Döme elkapta a karját.

– Biztos ezt akarod?

– Már láttam az előbb is.

– Csak részleteket.

– Meg kell néznem. Alighanem az én ügyem lesz.

– Már ha lesz belőle ügy.

– Valamilyen biztosan lesz. Legfeljebb nem emberölés.

Beléptek a sátorba.

A holttest ott hevert egy fehér gumilepedőn. Az egyik technikus éppen a szürke nejlonzsákot tette egy bűnjeltasakba, a másik pedig egy mérőszalagot helyezett a test mellé, majd fényképezni kezdett.

– Ötvenhat centiméter – mondta halkan a diktafonba.

Zsófi nehézkesen vette a levegőt, a torka elszorult, és úgy érezte, könnyezni kezd a szeme. Egy perc is eltelt, mire erőt vett magán, és leguggolt.

Közelről is végigmérte a holttestet.

Az émelyítő bűz most már az egész sátrat megtöltötte.
A százados hónapok óta érezte, hogy a diagnózis után a szaglása sokkal kifinomultabb lett, mint korábban volt. Kellemes illatokat azóta szinte nem is érzett, az azonban tényleg gondot okozott, hogy a bűz is sokkal erősebben megcsapta, mint azelőtt. Most először futott át a fején, hogy talán mégsem kellett volna visszajönnie a sátorba.

– Mit gondolsz, Döme? – szólt hátra rekedten a válla felett. – Mennyi lehet?

– Ha engem kérdezel, szerintem rögtön a szülés után halt meg. Vagy még előtte. – Az orvos is leguggolt, miközben a test mellett heverő alaktalan formára mutatott. – A méhlepényt is mellé csomagolták. A köldökzsinórt meg nem is vágták el.

– Nem tekeredett a nyakára.

– Ahogy nézem, minden úgy van, ahogy lennie kell. De ettől még akár ante partum is beállhatott a halál.

– Szülés előtt?

– A méhben. Vagy a szülés alatt. És persze utána is. Még nem tudom, ehhez kell a boncolás. De… – lemondóan legyintett. – Most, hogy tisztábban látom, egyre kevésbé gondolom, hogy megállapítható lesz. Ahogy a halál oka sem. Hacsak nem találok rajta késelési nyomokat.

– Miért pont azt?

– Csak mondtam valami jelet, ami egyértelműen gyilokra utalna.

Egy percig csendben nézték a zöldesbarna kis testet, aminek így kiterítve szinte alig volt emberi jellege. Mintha csak egy csúf, színjátszós gumibaba heverne a lepedőn.

– Esélyt sem kapott – szólt halkan az orvos.

– Ez azért kurvára igazságtalan. – Zsófi nyögve feltápászkodott, és kiment a sátorból. Amikor Döme utolérte, folytatta: – Van, aki mindent megtenne, hogy legyen gyereke. Más meg csak úgy eldobja, mint egy használt gumikesztyűt.

– Most mit mondjak?

– El fogom kapni azt a rohadékot, Döme – szűrte a foga között a nő. – Akármi történt is, ez a kis krapek nem ezt érdemelte.

– Ez igaz. De biztosan jó ötlet?

– Mi?

– Hogy nálad maradjon az ügy.

– Ne kezdd már te is! Aradi meg Kun az életről lehoz ezzel a dumával szeptember vége óta.

– Most viszont már február vége van. Igazuk van.

– Hat hónapja tudom. Elfogadtam. Mégis mi a túrót csinálhatnék otthon?

A rendőrorvos előhalászott egy cigarettát, a szájába dugta, de nem gyújtott rá.

– Mit mond az orvosod, Zsófi?

– Talán két hónap – sóhajtott fel a százados, és megvonta vállát. – Maximum. De valószínűbb, hogy csak hat hét.

– Ezt az időt nem ilyesmivel kéne eltöltened – intett az állával a férfi a sátor felé.

– Valakinek ezt is meg kell csinálnia.

– Igen, de neked most már otthon kellene lenned. A családoddal.

– Az meg nekem nincs. Hogy is mondják? Majd pihenek a sírban?

– Ne légy ilyen cinikus.

– Nem vagyok cinikus. Éppen ezért akarom ezt megcsinálni – a sátor felé pillantott. – Hogy történhet meg ilyesmi? Még azt sem tudjuk, hogy egy újszülöttet vagy egy magzatot látunk-e.

3.

– Egy magzatot látok.

Az elsötétített szobában olyan csend volt, hogy még a gyertyák sercegése is mennydörgésnek hatott. A szavakra válaszul a lángok vad táncba kezdtek, pedig a szoba ajtaja és az ablakok zárva voltak, a jelenlévők pedig még csak pisszenni sem mertek.

Nem volt légmozgás.

Semmi sem indokolta a gyertyaláng imbolygását.

És ezt minden jelenlévő tudta.

Zolna mindkét tenyere az asztalon nyugodott. Egyenes derékkal ült a magas támlájú, kárpitozott székek egyikén. Negyvenegyedik évében járt, vékony, százhatvan centi magas nő volt. Inkább soványnak, inasnak tetszett, mintsem karcsúnak. Kubai anyától és magyar apától származott, és bár egy időben sokat ingázott a két földrész között, valójában már évtizedes távlatban Magyarországon lakott. Különös szeme volt, világoskék írisze már-már fehérbe hajlott. Vörösre színezett haja szinte feketének hatott a gyertyafényben. Csak az arcába hulló, az ajkáig érő vékony, türkiz színben játszó hajtincs világított. Kreol bőrén úgy táncoltak a lángok, mint tó felületén az aranyhíd. A nő ujjatlan tunikát viselt, noha csak március elejét mutatta a naptár. Nem látszott, hogy fázna, vagy hogy egyáltalán érdekelné bármi, ami a környezetében történik. Lélekben valahol nagyon messze járt.

– Egy magzatot, amely nem született meg – lehelte Zolna.

A gyertyaláng ismét meglibbent, és hirtelen minden jelenlévő úgy érezte, a helyiségben jó pár fokkal hidegebb lett. Ketten önkéntelenül is megdörzsölték libabőrössé vált karjukat, és zavartan próbálták lesimítani az égnek meredő szőrszálakat.

Zolna léleklátó képessége egyszerre volt áldás és átok.
A holt lelkek bárhol megjelenhettek előtte, és ebben nem volt semmiféle kiszámíthatóság. Nem befolyásolhatta, ahogy azt sem, hogy a lélek mit akar közölni. Csak meghallgatta az üzenetet, és átadta annak, akit illetett.

A holt lelkek szó szerint bárhol felbukkanhattak. Reggeli kávézáskor egy idős ember lelke figyelte a hűtőszekrénye mellől. Szeretkezés közben a partnere válla felett, a plafon sarkában üldögélő fiatal lányt látta. Vásárláskor, ruhaválogatás közben, az állvány túlsó oldaláról meredt rá egy idős nő.
A képességét használnia kellett mások érdekében. Így került sor erre a mai szeánszra is.

– Itt van – folytatta, ha lehet, még halkabban.

A jelenlévők önkéntelenül is előredőltek, hogy jobban hallják.

A fekete ruhás, negyvenes asszony értetlenül nézett a halottlátóra.

– Egy magzat?

Zolna csak nézte a nőt, mire az megvonta a vállát.

– Nem tudok semmiféle magzatról.

– Meg nem született gyerek.

– Meg nem született… – Az asszony szeme kitágult, és a szája elé kapta a kezét.

Zolna álmatag, fehér tekintettel nézte a nőt, majd bátorítón bólintott.

– Megvan…?

– Az… már nagyon régen volt – nyelt egyet az asszony. – Senkinek se beszéltem róla.

– Azt mondja, sajnálja, hogy nem akartad őt.

– Erről senki sem tud! Honnan…

– A holt lélek nem hazudik.

A nő szemét elfutották a könnyek, és óvatosan a gyertyák mellé állított papír zsebkendős doboz felé nyúlt. Mindenki türelmesen megvárta, míg megtörölgeti a szemét, aztán kifújja az orrát. Amikor elég erőt gyűjtött, megint Zolnára nézett.

– Mi lett volna?

– Kislány.

– Jaj…

– Van gyereked?

– Három fiam van. Már akkor megvoltak, amikor… – Elrévedt, és megint könnyes lett a szeme. – Egy kislány…

– Azt mondja, nem haragszik rád. Már nem.

– Korábban haragudott?

– Csak nem értette. Sokáig nem értette.

A fekete ruhás nő bólintott.

– Még az apjának sem mondtam el, hogy megfogant. Akkoriban már nem voltunk jóban. Nem akartam… nem akartam, hogy még valami összekössön minket. A három fiú éppen elégnek tűnt. Annyira fiatalon szültem őket, azt sem tudtam, mekkora felelősség ez. – A kezében gyűrögetett zsebkendőre szegezte a tekintetét. – A legnagyobb fiam már huszonöt éves.

– Én nem ítélkezem.

– Mond még valamit? A kislány. Mond még valamit?

Minden szem Zolnára szegeződött. A halottlátó lassan megrázta a fejét.

– Már nem érzékelem. Csak annyit akart mondani, hogy már nem haragszik. És elment.

– Ez vagy tíz éve volt már. Hogyhogy nem született még le a lelke?

– Erre várt. Hogy tudomást szerezz a megbocsátásáról. Most már ő is nyugodt.

– Le fog születni?

– Vissza fog jönni a családba. Két éven belül.

A nő látható megnyugvással bólintott. Nagy sóhaj után szólalt meg:

– Nem tudtam, hogy ő lesz itt. A férjem miatt jöttem hozzád. Alig két hónapja halt meg.

– Vele akartál beszélni? – kérdezte szenvtelenül Zolna. – Miért?

– Hogy legalább most, utólag mondja el, miért bánt így velem. Hogy miért nem szeretett minket. Hogy mi volt az a… – Nincs itt – emelte fel a tenyerét a halottlátó, mire a nő elhallgatott. – Nem jelent meg a lelke.

– De hát miért nem? Ezzel tartozik nekem!

Jókora lobbanással kialudt az egyik gyertya.

A társaságban valaki felsikoltott, de Zolna meg sem rezzent.

– Elég ebből! – sziszegte a léleklátó és a magasba emelte a védjegyének számító kékesfehér tekintetét, majd a szoba sarkába pillantott, ahol a mennyezet és a két fal találkozott. – Menj innen!

Minden szempár követte Zolna tekintetét.

Semmit sem láttak ott.

Nem volt senki a mennyezet sarkában, csak egy pók. Egy pók, ami kétségbeesetten rohanni kezdett a plafonon, és eltűnt a mennyezeti lámpa alatt.

– Hát mégis eljött – folytatta a léleklátó. – Itt van.

– Megkérdezed tőle, amit én az előbb?

– Hallotta. Ahogy felcsattantál, azonnal megjelent. Sértett és dühös. Nagyon dühös.

– Rám?

– Mindenre és mindenkire. Csak magára nem. Mindig mást okolt mindenért.

– Ez így van – lehelte a nő.

– És nyugtalan. Ott van fent a sarokban, mint valami pók.

Megint mindenki odanézett, de nem láttak senkit.

Zolna azonban farkasszemet nézett az izzó szemmel őt bámuló, a mennyezet sarkában gubbasztó alakkal. Csak úgy sütött belőle a rosszindulat. Elmosódott körvonalai úgy vibráltak, akár a kánikulai napon az út felett remegő forró levegő.

– Azt mondtam, takarodj!

A fal mellé állított, sötétbe burkolódzó székről lassan felállt egy karcsú, apró termetű ötvenes nő, és szó nélkül odasurrant az asztalhoz. A kezében tartott hosszú gyufát a megmaradt gyertya lángjába tartotta. A foszfor sercegve életre kelt.

Míra, Zolna segítője, az ellobbant kanóchoz tartotta a lángot, mire a gyertya lassan ismét lángra kapott. Egy árnyalattal világosabb lett a szobában. Zolna válla centimétereket süllyedt, ahogy kiengedte a jó ideje bent tartott levegőt. Nem is vette észre, hogy elfelejtett lélegezni.

A léleklátó mélyet sóhajtott, majd ismét a tőle balra ülő asszonyhoz fordult.

– Elment.

– De hát nem is válaszolt!

– Nincsenek válaszai. Nem volt jó ember.

– Azt én tudom.

– Ne okold magad. Amikor innen kimész, a kapuban nézz fel az égre. Vegyél három mély levegőt, és aztán mondd ki: túlléptem rajtad.

A nő bólintott. Zolna azonban nem hagyta ennyiben.

– Mondd ki!

– Túlléptem rajtad.

– Hangosabban!

– Túlléptem rajtad! – süvöltötte a nő, és a mondat vége rekedt hörgésbe fulladt.

Mindenki érezte, hogy valami olyan szakadt fel ebből a törékeny, feketébe öltözött asszonyból, ami évtizedek alatt rakódott rá a lelkére.

Csend lett, csak az asszony zihálása hallatszott.

Zolna lehunyta a szemét.

Fáradt volt.

Már majdnem két órája tartott a szeánsz.

A holt lelkekkel kommunikálni kívánó jelenlévők közül ötnek már segített, ők most megkövülten ültek az asztal körül. Az elmúlt órákban elhangzott és megtapasztalt élményt próbálták megemészteni. A fekete ruhás nő most hatodikként csatlakozott hozzájuk, és már-már transzba süllyedve próbált megbirkózni vele, hogy az imént valami nagyon súlyos teher hullott le a válláról. Lassan előre-hátra ringatta magát ültében, karját maga köré fonta. Látszott, hogy lélekben most nincs ott.

Zolna kinyitotta a szemét, és az utolsó résztvevőre nézett.

A nő harminc körülinek látszott.

Szőke haját lófarokba fogta, arcán nem volt smink. A szeme és a szája sarkában apró ráncok gyűltek csokorba, ahogy önkéntelenül is összeszorította az ajkát és félig lehunyt szemhéjával palástolta a tekintetét. Nagyon fáradtnak és nagyon elveszettnek tűnt, ahogy egyszerű, barna ruhájában kuporgott a széken és szorongva bámulta Zolnát.

Már csak ő maradt, és jól tudta, hogy miután kivárta az elmúlt száztíz percet és meghallgatta a többiek tragédiáit, most rá kerül a sor. Nehéz helyzetben volt, hiszen született szkeptikusként érkezett. A végső kétségbeesés hozta el, az sodorta abba az állapotba, amiben jó ideje beleragadt. Nem tudott továbblépni. Olyan mélyen volt, hogy már ezt a vékony szalmaszálat is megragadta, csak valamerre el tudjon indulni végre!

Aztán eltelt ez a közel két óra, meghallgatta a holt lelkek és az élők közötti közvetítéseket. Látta a hozzátartozók reakcióit.

A katatóniát.

A sírást.

A megkönnyebbülést.

A zavart.

És már nem tudta, mit gondoljon és mit higgyen.

Zolna átható szeme a nő tekintetébe fúródott.

– Mit akarsz megtudni? – lehelte a halottlátó.

A jellegtelen, szőke nő, aki testbeszédével szinte elnézést kért azért, hogy egyáltalán él és a levegőt pazarolja, nagyon halkan formázta a szavakat.

– Van rajtam átok?

Zolna félrebillentette a fejét.

– Van.

– A gyerekem…

– Meghalt – bólintott Zolna, mintha csak maga is ott lett volna a szőke nő házában azon a borzalmas napon. – Meg sem születhetett.

– Én…

– Elvetéltél. Ő ezt mondja.

A nő gyorsan felkapott egy zsebkendőt és mögé rejtette az arcát. A hangja tompán érkezett, miközben a szemét törölgette.

– Harmincnyolc hetes volt. Egészséges. És egyszer csak… – tehetetlenül széttárta a kezét.

Zolna mély levegőt vett.

– Egy férfit látok.

– Férfit? – hűlt el a nő. – Én a babával akartam…

– Magas, karcsú, széles vállú. Egy kockás ing és farmer van rajta. Meg egy baseballsapka.

A nő az ajka elé kapta a kezét.

– Sapka?

– Egy zöld sapka. Azt mondja, tőled kapta.

– A vőlegényem – suttogta a nő, és megint halálos csend támadt a szobában. A jelenlevők néma iszonyattal meredtek a halottlátóra, aki halkan folytatta.

– Miért mondja a Zoltán nevet?

– Mert így hívták.

Többen megborzongtak, mások lélegzet-visszafojtva az asztalra könyököltek, hogy egy szót se mulasszanak el.

– Nagyon fáj tőle a bal oldalam. Olyan, mintha leszakítanák a bal karomat. És a fejem bal oldala is hasogat.

– Motorbalesetben halt meg… – elhallgatott, de amikor elkapta Zolna merev pillantását, önkéntelenül is folytatta. – Nem adták meg neki az elsőbbséget. A bal oldalát találta el az a kisbusz… a karja leszakadt… a feje…

– Átkot kaptatok mind a ketten.

– Ebbe halt bele?

– Az átok fogott rajta. Mikor történt ez?

– Hat éve.

– Azért halt meg, hogy téged megóvjon. Remélte, hogy ezzel elviszi rólad az átkot.

– De ő… odaát… jól van?

– Ő tért volna most vissza a gyerekedként.

A nő remegő szájjal és könnyes szemmel nézte Zolnát.

– Annyi év eltelt, mire újra meg tudtam bízni valakiben…

– Az élet ment tovább. Ő is ezt akarta.

– Aztán teherbe estem. És elvetéltem.

– Ne magad okold. Bármit tettél volna, ez akkor is bekövetkezik.

– Az átok miatt?

– Igen.

– Ki átkozott meg minket?

– Akire most gondolsz.

A nő meglepetten felkapta a fejét.

– Akire én gondolok?

– Aki elsőként eszedbe jutott. Megvan?

A szőke nő tétován csóválta a fejét, majd a mozdulat lassan bólogatásba ment át.

– Tudom, ki az.

– Egy barna nőt mutat nekem a lélek. Kissé molett. Kék szempár.

– Tudom.

– Ő nem akarta, hogy boldogok legyetek. Ő átkozta el a vőlegényedet és téged is.

– De én nem haltam meg.

– Te a szülésbe haltál volna bele.

Valaki felszisszent a jelenlevők közül, ketten összenéztek.

Az asszony némán bámult a léleklátóra, a szája pengevékonyságúra szorult össze. Mivel Zolna nem mondott semmit, egy perc is eltelt, mire a nő újra meg tudott szólalni.

– Belehaltam volna a szülésbe?

– És a baba is.

– De hát akkor miért… nem?

– Ahogy mondtam, a vőlegényed tért volna vissza a babádban. De ő érzékelte az átkot, és azt megint magára vonta. Hogy téged megmentsen. Mert ha nem teszi, akkor mindketten meghaltok szülés közben. Így a magzat elvitte rólad az átkot. Te tovább élsz, a babában visszatérő lélek pedig majd később leszületik.

– Meg fog engem várni?

– Nem – rázta a fejét Zolna. – Vissza akar jönni hozzád.

– Gyerekem lesz?

A halottlátó bólintott.

– Hamarosan újra megfogansz majd. És most már nem lesz baj. A magzatod elvitte azt a rontást. Ha mégsem ez történt volna, ezen a szeánszon mindenképpen leveszem rólad az átkot, még ha nem szólok is neked, hiszen én látom…

Zolna elhallgatott és lassan lehajtotta a fejét.

Ezt nem akarta.

Nagyon remélte, hogy a nő nem vette észre.

De már tudta, hogy nem így van.

Észrevette.

A szőke nő megköszörülte a torkát.

– Ha eljövök hozzád, mindenképpen levetted volna az átkot?

Zolna felsóhajtott. Már mindegy volt.

– Én leveszem az átkot arról, akin látom.

– De akkor… ha előbb jövök el hozzád…

– Azt sem tudtad, hogy létezem.

– Csak akkor hallottam rólad, amikor már a kisbabám…

– Nem tehetsz róla. Ennek így kellett történnie.

Egy percen át senki sem szólalt meg.

– Jöhettem volna korábban… – nyögte.

Ekkor Míra ismét felkelt a fal melletti székről, és lassú mozdulattal széthúzta a súlyos függönyöket. A szobába napfény tompa, tél végi fénye szűrődött be. Zolna lecsukta a szemét.

Míra elfújta a gyertyákat, aztán kinyitotta az ajtót, és félreállt. A jelenlevők megértették, hogy a szeánsz véget ért.

Zolna csukott szemmel, mozdulatlanul ült tovább, a tenyere ismét az asztalon nyugodott. Széklábak súrlódása, ruhák suhogása hallatszott, majd halk beszélgetés távolodó hangjai.

Azután megérezte, hogy valaki megállt mellette.

Nem látta, de a zsigereiben érezte, ahogy a nő odahajol hozzá. A fülcimpáján végigsimított a meleg lehelet, ahogy a suttogás eljutott hozzá.

– Előbb kellett volna eljönnöm.

– Nem számított volna – válaszolta.

A szőke nő úgy maradt egy pillanatra, majd kiegyenesedett. Megtört a varázs. Zolna érezte, hogy a nő eltávolodik, majd elhalnak a léptei a folyosón. Míra bezárta utána az ajtót. Zolna felsóhajtott.

– Egyre több a gyerek, Míra.

Nem várt választ.

A segítője születésétől fogva néma volt. De a léleklátó pontosan tudta, mit válaszolna erre az ötvenes éveiben járó vékony asszony. Mindig így beszélgettek. Az egyik némán, a másik fennhangon. És tökéletesen megértették egymást.

Zolna megcsóválta a fejét és kinyitotta a szemét.

– Valahogy több lett mostanában a holt csecsemő. És mind engem keresnek. Ő is egyenesen engem keresett.

4.

– Biztos, hogy engem keresett?

– Kovács Judit, vagy nem?

– De igen.

– Szeged, Berlini körút…

– Nem.

– Nem?

– Ez volt az első kérdésem, amikor belekezdett. Hogy biztosan engem keres-e? Mert én soha nem rendeltem interneten gumiabroncsokat.

– Ó… Ezek szerint nem ön az.

– Hát nem.

– Elnézést!

A nő kinyomta a telefont a kormányon lévő gombbal és bosszankodva megcsóválta a fejét.

– A fene egye meg az ilyen hülyéket – morogta maga elé, majd felpillantott.

Az M7-esen tartott Budapest felé és éppen a Váli-völgyi pihenőhely suhant el mellette. Az OMV-kút kék-fehér-zöld fényei hívogatón ragyogtak, de mire eszébe jutott, hogy talán vehetne egy palack üdítőt, már el is száguldott a pihenő bejárata mellett.

Az óra délután háromnegyed ötöt mutatott, de a kút fényei már fel voltak kapcsolva. Miközben nézte, ebben az évben most tudatosult benne először, hogy már hosszabbodnak a nappalok. Háromnegyed öt és még világos van. Persze, nem marad ez már sokáig így, mindjárt bealkonyul, de akkor is! Tavaszodik, akárki akármit mond. A gondolatra elmosolyodott. Szerette a tavaszt, és az most már tényleg közeledni látszott.

A tempomat százharmincra volt állítva, és a C osztályú fehér Mercedes zümmögve falta a kilométereket. Judit élvezte, hogy alig kell valamihez nyúlnia a kocsiban, az mégis teszi a dolgát és üzembiztosan viszi Budapest felé a nagykanizsai író-olvasó találkozóról.

Már nem szeretett száguldozni.

Minek? Egy Siófok–Budapest-távon pontosan hat percet nyert a szabályos közlekedéshez képest akkor, ha széttaposta a kocsiban a gázpedált. Ezt hajszálpontosan tudta. Hat perc. Mert már lemérte. Nem is egyszer.

De hát az isten szerelmére, hat perc?

Akkor meg minek?

Éppen a Retro Rádiót hallgatta, amikor a téves hívás megzavarta. Na, nem azért ezt a rádiót, mert annyira kedvelte az adó zenei kínálatát, hanem pusztán abból a megfontolásból, hogy ez volt az egyike azon kevés adóknak, amelyeket országszerte fogni lehetett.

Valami komolyabb, elgondolkodtatóbb, vagy ha úgy tetszik, hasznosabb tartalomra vágyott. Fél szemmel a műszerfalon lévő tartóba helyezett telefonjára pillantva a YouTube applikációra koppintott, majd a mobilt a hangrendszerre kapcsolta.

– Podcast! – mondta bele a mikrofonba.

Látta, hogy a műszerfalra erősített telefonon egy sor találat jelenik meg. Egy pöccintéssel visszaállította a telefont a Waze-re, hogy a térképen követhesse, merre jár, majd a kormányon nyomogatni kezdte a léptetőgombot a podcastok között.

Miközben az utat figyelte, sorra belehallgatott a tartalmakba.

– „Vajon elegendő előnye van-e az ellenzéki pártnak a közvélemény-kutatási adatok fényében a…”

– Jaj, ne! Már a csapból is…

Megnyomta a léptető gombot.

– „…én, mint minden virágkötő, aki él-hal a szakmájáért, hittel vallom, hogy a jó csokor olyan, mint a…”

Megint megnyomta a gombot és maga elé mormolta:

– Soha nem tudom már meg, milyen a jó csokor.

Újabb beszélgetés hangzott fel.

– „Vendégünk Kéri László, akivel a rendszerváltás utáni kormányok politikai céljainak…”

Nagyon gyorsan rányomott a léptetőre. Csak semmi politika!

A hangszóróból egy másodpercen át csak statikus zaj hallatszott, majd megszólalt egy fiatalos férfihang:

– „Mai vendégem halottlátó…”

Judit önkéntelenül a mobilra pillantott.

– Mi a fasz…? – nyögte, de azért a hüvelykujját levette a léptetőgombról. A férfihang folytatta:

– „…az utóbbi időben megosztó személyiséggé vált. Akadnak, akik kételkednek a képességeiben, de sokkal többen keresik azért, hogy a segítségét kérjék. Beszélgetünk szellemvilágról, hitről, gyászról és először mesél élete talán legmegrázóbb élményéről. Itt van velem Zolna. Engem Lakatos Leventének hívnak, ez a Levente klubja. Azonnal kezdünk.”

Judit kényelmesen hátradőlt.

Nem tudta, mi fog következni, de elsőre érdekesnek tűnt. És valami elkezdett mocorogni a tudata mélyén is, hogy ez még jó lesz valamire.

Fogalma sem volt, ki a fene az a Zolna, de Lakatostól már olvasott néhány könyvet és tetszett neki az is, amit a podcastjaiban csinált.

– Pestig ez jó lesz – dörmögte maga elé.

És ott ragadt a podcastbeszélgetésen.

A stílus meglehetősen sajátos volt, és éppen ez adta a sava-borsát a műsornak. A műsorvezető eléggé profi volt ahhoz, hogy magabiztosan vezesse a társalgást, de kellően civil maradt, hogy ha valami megragadta a figyelmét, hagyja magát kizökkenteni az előre megírt forgatókönyvből, és szívfájdalom nélkül feltegye azokat a laikus kérdéseket, amelyek a hallgatókban is felmerültek. És ez így volt jó. Ráadásul továbbra is ott motoszkált a kisagyában a megfoghatatlan gondolat, hogy valamiért neki most meg kell hallgatnia ezt a riportot.

Neki valami dolga van ezzel.

Judit már sok-sok éve írt szórakoztató regényeket. Most valahol harminc megjelenés körül járhatott, de tulajdonképpen maga sem tudta, hogy az újrakiadások, utánnyomások és átdolgozások labirintusában valójában mennyi is került már eddig a boltokba. De nem is ez számított. Abban hitt, hogy a közismert újságírói közhely, miszerint „a téma az utcán hever”, valójában nem egy jópofa mondás, hanem a kőkemény valóság.

Most, ahogy meghallotta a kocsi hangszóróiból Lakatos Levente jól ismert baritonját, valami megremegett benne.

De fogalma sem volt róla, hova is vezet majd ez az érzés.

És ez az illékony hangulat ki is tartott a beszélgetés huszonkilencedik percéig.

Akkor aztán Zolna, a halottlátó mondott valamit.

Másnak ez semmit sem jelentett volna, de Judit szeme kitágult. Pontosan tudta, hogy húsz év múlva is emlékezni fog erre a pillanatra. Mint ahogy például mindenki emlékszik arra, hogy hol volt és mit csinált, amikor a WTC-be belecsapódtak a repülőgépek.

Judit ott és akkor azonnal tudta, hogy mindig fel tudja majd idézni, hogy éppen az M7-esről befelé, a Budaörsi útról jobbra kanyarodott a Nagyszőlős utcára, és megállt a pirosnál, amikor az a bizonyos mondat elhangzott. A kocsija éppen
a felüljáró alatt állt meg. Balra előre, úgy tizenegy óra irányban már látta a Mol-kutat.

És akkor jött a semmiből az a mondat.

Ez beégett.

Oda sem nézve a karfához kapott és egy mozdulattal felhajtotta. A pontosan az ilyen esetekre odakészített notesz, és a belefűzött gumiszalagba tűzött toll ott volt, ahol kellett.

És most valami bevillant.

Zolna utolsó mondata egy ötszáz oldalas regény alapötletét jelentette Judit számára.

És most elcsípte! Felírta!

A noteszlapot nézte.

Csak egy mondat volt, de tisztában volt vele, ez a másfél sor egy hétszázezer leütésből álló regényt rejt. Már a címét is látta: A halottlátó.

Egyszerű, rövid, ütős, sokat sejtető.

Jó cím.

Csakhogy addig még sok dolga van.

Levette a mobilját a műszerfalról és megnyitotta a böngészőt. Beütötte a „Zolna, a halottlátó” szavakat a keresőbe, és rákoppintott az ikonra.

Ezerhétszázkilenc találatot kapott.

De már a második egy olyan oldalra vitte, ahol pillanatok alatt talált egy mobiltelefonszámot. Zolna számát.

Judit vágólapra tette a számot, majd beillesztette a telefon hívásmezőjébe.

Némi hezitálás után megpöckölte a zöld mezőt.

A kocsit megtöltötte a kicsengő hívás búgása.

Egyszer… kétszer… háromszor…

Judit tartotta magát ahhoz az íratlan mobiletiketthez, hogy csak hat kicsengést várt meg, aztán bontotta a hívást. Nem akart senki terhére lenni. Ha hat csengés alatt nem vették fel, akkor a hívott fél vagy nem volt a telefonja mellett, vagy valami fontosabbal volt elfoglalva. És ő azt nem akarta megzavarni. Majd visszahívja, amikor alkalmas. Ez volt a filozófiája.

Hat.

Kinyomta a hívást.

Ő maga sem szerette, ha valaki hosszan csengette.

„Hallak, cseszd meg! Majd dumálok veled, ha alkalmas!
A francért hagyod húszig kicsengeni?!”

Abból indult ki, mások is így gondolják.

A mobilt némileg csalódottan visszatette a műszerfalra csíptetett tartóba, aztán sebességbe tette a kocsit és visszasorolt a forgalomba.

Volt benne némi csalódás, de úgy volt vele, maga az ötlet is hirtelen fellángolás volt, nem is biztos, hogy ez tényleg kell neki. Aztán elhúzta a száját. Dehogyisnem! Pontosan tudta, hogy kell neki.

Majd visszahívja.

Már az Allee előtt állt a lámpánál, amikor a hívott szám felvillant a telefon kijelzőjén és a kocsi belső terét megtöltötte a búgó hang.

Judit gyomra összerándult, de aztán némi hezitálás után a zöld gombra koppintott.

Egy határozott, mély, kissé rekedt női hang szólalt meg a hangszórókból.

– Jó napot, nem fogadott hívásom volt erről a számról.

– Ööö… – Judit hirtelen nem tudta, hogy kezdjen neki.

– Hartl Magdolna. Miben segíthetek?

– Én egy Zolna nevű halottlátót hívtam – szakadt ki a meglepett mondat Juditból.

– Az én vagyok. Kivel beszélek?

– Elnézést! Kovács Judit vagyok.

– Igen. És?

– Regényíró vagyok.

– Igen?

– Arra gondoltam, írok egy thrillert, amiben egy halottlátó lesz a főszereplő.

– Aha… És én így jövök a képbe?

– Hajlandó nekem segíteni benne?

– Furcsa kérés, Judit. Furcsa. Pontosan mire kíváncsi?

És ekkor jött rá, nem tud annyit a témáról, hogy egyáltalán kérdezni tudjon. Hiszen csak egy fél podcastot hallgatott meg róla. Nagyot nyelt, mert tudta, időt kell nyernie.

– Ihatnánk esetleg egy kávét vagy teát?

5.

– Kávét vagy teát kérsz?

A nő a küszöbön állt, és a sarkán hintázott.

Dr. Müller András összerezzent a hirtelen hangra.

A férfi az íróasztala mögött ült, és vadul püfölte a laptopját. Annyira belefeledkezett a munkába, hogy nem is vette észre, amikor az asszisztense benyitott.

– Mi van? – nézett fel.

– Mindjárt dél. És ma még nem ittál semmit.

– Be kell fejeznem ezt a jelentést. A minisztérium tegnapra várta.

– Mióta írsz te közvetlenül a minisztériumnak?

– Amióta az államtitkár felhívott, hogy kikért a nagyasszonytól.

– Nem is mondtad.

A férfi félrebillentette a fejét és kissé csodálkozva bámult a nőre.

– Miért kellett volna mondanom?

– Mert én vagyok az asszisztensed, András. Illene tudnom, hogy milyen iratok jönnek be hozzád, és mik mennek ki.

– Az államtitkár úr kifejezetten kérte, hogy ne mondjam másnak, min dolgozom. Így már érthető?

Az igazgatóhelyettes asszisztense, Tari Bettina vállat vont, és beballagott a szobába, majd kérdés nélkül lehuppant az íróasztal előtt álló székbe.

– Hat éve dolgozom neked, András. Ez az első alkalom, hogy nem tudok róla, milyen feladatot kaptál.

– Nekem meg ez az első alkalom, hogy közvetlenül kormányzati megrendelést teljesítek.

– Honnan ismered te az államtitkárt?

– Röhögni fogsz. A gimiben osztálytársam volt.

A nő hátravetette a fejét és valóban felnevetett. Egy idő után csóválni kezdte a fejét.

– Hihetetlen ez az ország.

– Ezt speciel megértem. De ha belegondolsz, ha te lennél államtitkár, te nem azzal dolgoznál együtt, akiben megbízol? Ő is csak ezt tette.

– És mit szól hozzá a főnököd, az igazgató, hogy csak úgy átnyúltak a feje felett?

– Azonnal szóltam neki, de már ő is tudott róla. De őt azért lecseszte a nagyasszony a gyerekvédelemtől.

– Hát, neki is van főnöke. Így járt.

– Meglesz még ennek a böjtje – sóhajtott fel András. –
A nagyasszony olyan bosszúálló, mint… mint… – nem talált rá megfelelő hasonlatot. Inkább témát váltott: – Teát.

– Mindjárt hozom – nyugtázta a kérést a nő, majd felkelt. Magas volt, karcsú, rövid barna haját gyors mozdulattal a füle mögé simította, majd sötét szemével lenézett Andrásra. – Aztán pedig elmondod, pontosan min dolgozol.

A férfi felnevetett és végigmérte a nőt. A miniszoknya túl rövid volt, a felső pedig túl mélyen dekoltált.

– Ne kacérkodj velem.

– Ha én egyszer valóban kacérkodni akarok veled, azt azonnal tudni fogod.

– Szóval ez még nem az?

– Ez a szett egy sima keddi viselet – nézett végig magán Bettina.

– Direkt csinálod?

– Mit?

– Az igazgató hetente lecsesz, hogy szedjelek már ráncba. Az öltözködésed szerinte nem felel meg a közalkalmazotti dress code-nak.

– Már ilyen is van?

– Szerinte igen – András hátradőlt a székben és a tarkóján összekulcsolta az ujjait. – De igazából csak annyit szokott mondani a szoknyáid láttán, hogy „elvtársnő, kurta!”.

– Tudom. „Hagyjuk meg a szexualitást a hanyatló nyugat ópiumának.” Imádom azt a filmet!

Mindketten elmosolyodtak. Aztán a nő a férfi mellére szegezte a mutatóujját.

– Amíg melletted dolgozom, tudnom kell, mit csinálsz. Megértetted?

Az asszisztens választ sem várva kifelé indult, aztán mégis megállt és nekidőlt az ajtófélfának. Várakozón nézte a főnökét. András egy idő után felsóhajtott.

– Egy összesítést kért az államtitkár. Az elmúlt tíz évben általunk szervezett szakképzésekről. Hogy hány gyerek és milyen szakmát szerzett. Meg hogy volt-e utánkövetés, és ha igen, akkor az mit jelzett. Ilyenek. Most boldog vagy?

– Mi volt ebben annyira titkos, hogy nem mondhattad el?

– Mit tudom én, mire kell ez nekik.

– Ez a kérés azért eléggé bullshitnek hangzott.

– Minden minisztériumi jelentés bullshit, Betti. Szerintem el sem olvassák.

– Ezt nem tudhatod.

– Amikor pár éve idekerültem igazgatóhelyettesnek, huszonhárom darab havi rendszerességű jelentést kellett küldenünk felfelé. Meghagytam az elődödnek, hogy abban a hónapban egyet se küldjön el. Azt mondtam neki, hogy ha valamelyiket majd hiányolja valaki, akkor elkészítjük és felterjesztjük. Tudod, hogy hányat keresett valaki a következő hónapban a huszonháromból?

– Tizenötöt? – tippelt a nő.

– Kettőt.

– És a többi huszonegy?

– Valószínűleg addig se olvasta őket senki. Ilyen a bürokrácia.

A nő ellökte magát az ajtófélfától és kiment a saját irodájába. Egy perccel később bejött és letett egy gőzölgő csésze kávét a férfi elé. András meglepetten nézett bele.

– Nem teát kértem?

– De. Viszont elfogyott a filter.

– Akkor minek kérdezted, hogy mit kérek?

– Megadtam a választás lehetőségét. Ötven százalék esélye volt, hogy kávét kérsz. Nem jött be.

Az igazgatóhelyettes megcsóválta a fejét, de azért belekortyolt a kávéba.

– Legalább jó. A főnök bent van?

– Nem – rázta a fejét a nő. – Az igazgató úr még reggel elment valami megbeszélésre.

– Akkor ma már aligha látjuk. Az a helyzet, hogy…

Tompa puffanás hallatszott a folyosó felől, aztán egy nyögés. András és Bettina egymásra nézett.

– Ez meg mi volt?

– Nem tudom.

A puffanás megismétlődött, de ezúttal egy artikulálatlan üvöltés kísérte.

– Hagyjon békén! – ordította valaki.

– Mi az isten… – pattant fel András a székéből. A hirtelen mozdulattól felborult a csésze, és a kávé egy iratcsomó felé kezdett futni. Bettina odaugrott, és felkapta a papírokat.

– András! – szisszent fel a nő, de a férfi már kifelé rohant az irodából.

Dr. Müller András, a gyerekotthon igazgatóhelyettese kirobbant a folyosóra, ahol azzal a lendülettel meg is torpant.

Egy nagydarab férfi a falhoz szorított egy fiút, az alkarját a nyakához nyomta, majd felfelé tolta a falon a fiatalt.
A srác már lábujjhegyen állt, az arca eltorzult és vörösre váltott
a színe. A szemét a tehetetlenség és a megalázottság könnyei futották el.

– Ezerszer megmondtam, hogy ne pofázz vissza! – sziszegte a férfi.

– Zoli! – kiáltott rá András, és hatalmas léptekkel a páros felé indult. – Mi az úristent csinálsz?!

– Ez a kis köcsög állandóan visszaugat nekem.

– Engedd el!

– Nem, amíg nem kér bocsánatot.

A fiú szeme kezdett fennakadni. Láthatóan oxigénhiány lépett fel nála.

– Engedd el!

– Most vigyorogj a pofámba, te kis mocsok! – sziszegte a nevelő, és pár centivel még feljebb tolta a falon a vézna fiút.

Müller három hosszú lépéssel ott termett a férfi mögött, akinek vaskos, kisportolt balja ott feszült a srác nyakán, míg jobb karjával a derékszíjába kapaszkodott és feljebb emelte a negyvenkilós testet. Az igazgatóhelyettes úgy gondolta, képtelen lenne lefejteni a termetes, izmos férfit a fiúról.

Így aztán nem is kísérletezett vele.

Megállt a férfi mögött, mindkét kezét ökölbe szorította, majd egyszerre lendítette meg. A két ököl összehangoltan csapódott a férfi bordái alá.

Zoltánból hangos nyögéssel szakadt ki a levegő. Azonnal eleresztette áldozatát, és mindkét kezével az oldalához kapott, miközben térdre rogyott, aztán lassan az oldalára dőlt. A fiú rongybabaként csúszott le a fal mellett. Lábát szétvetve ülve maradt és levegő után kapkodott, akárcsak a támadója, akinek tüdejéből a két gonosz csapástól kiszorult a levegő. Tátott szájjal próbált oxigénhez jutni, de a reflexből összeszorult rekeszizom még mindig görcsben volt.

– András! – kiáltott az iroda ajtajából Betti, és a szája elé kapta a kezét.

– Azonnal szólj a dokinak! – vakkantotta András. – Utána pedig hívd fel az igazgatót!

– De mi a fene…

– Most!

András megállt a két test felett és már a kezében is volt a mobilja. Elindította a videókamerát. A lencsét a földön heverő két alakra irányította és beszélni kezdett.

– A mai napon a folyosóra kilépve azt tapasztaltam, hogy Takács Zoltán nevelő éppen lefogja Széles Kevin fiatalkorút és felnyomja őt a falra. A fiatalkorú láthatóan közel került az eszméletvesztéshez…

– András, ne szórakozz! – nyögte a nevelő, aki végre levegőt kapott. – Kurvára tudod, hogy milyen szemtelen ez a kis genyó!

Dr. Müller András nem zavartatta magát és folytatta:

– …mivel a nevelő két felszólításra sem volt hajlandó elengedni a fiatalkorút, vele szemben testi kényszert alkalmaztam a fiatalkorú elengedése érdekében…

– Leverted a vesémet, te szemét! – üvöltötte vöröslő fejjel a nevelő.

– …ezt követően asszisztensem útján intézkedtem az ügyeletes orvos helyszínre kéréséről és az igazgató értesítéséről, majd megkezdem a fiatalkorú elsősegélyben részesítését.

András a telefon kijelzőjére nézett és megnyomta az ikont, ami az előlapi kamerára kapcsolt, majd letette a fal mellé a telefont úgy, hogy az az egész jelenetet rögzítse. Odalépett
a sráchoz és leguggolt mellé.

– Hogy érzed magad, Kevin? – kérdezte.

A fiú csak nézett rá könnyfátyolos szemével. Még alig kapott levegőt.

A nevelő kezdett feltápászkodni.

– Kapsz levegőt, Kevin? – rázta meg a fiú vállát András.

– Nyald csak ki a valagát ennek a kis mocsoknak! – egyenesedett fel végre Takács, és a derekára téve a tenyerét megpróbálta kinyújtani a felsőtestét, hogy enyhüljön a rekeszizomgörcse.

– Menj innen, Zoli! – sziszegte András. – Takarodj az irodádba!

– Most tényleg az ő pártját fogod?!

– Menj innen! – ismételte meg tagoltan az igazgatóhelyettes, de a szemét nem vette le a fiúról. Kevin végre zihálni kezdett és lassan felmutatta a hüvelykujját. András biztatóan megveregette a vállát.

– Rendben leszel?

– Aha.

– Maradj ülve. Mindjárt jön a doki.

– Nem kell. Semmi bajom.

– Ugye?! – hörögte Takács. – Ugye hogy semmi baja?

– Maradj itt – paskolta meg a srác térdét András, és feltápászkodott.

Pár centivel alacsonyabb volt a megtermett nevelőnél, aki szikrázó szemmel nézett le rá.

– Megütöttél, András. Ezt nem úszod meg szárazon.

– Úgy beszélj velem, hogy megy a felvétel – mondta nyugodtan, de a telefonnak szóló kellő hangerővel az igazgatóhelyettes és a falnak támasztott telefon felé biccentett.

Takács csak most fedezte fel a mobilt.

– Te rohadék! – kiáltotta. – Élőzöl?

– Veszem.

– Veszed? Remek!

A férfi durván félrelökte Andrást és a telefon felé indult. Nem volt kérdés, hogy szét fogja taposni a készüléket.

– Én is veszem, Zoli!

A két férfi megmerevedett, majd lassan a hang felé fordultak. Kevin a földön ülve követte a tekintetüket. Bettina az iroda küszöbén állt, és a saját mobilját a jelenetre szegezte.

– És én élőben adom a vezetői csoportban, Zoli! – ránézett a kijelzőre. – Most éppen két nevelő és az igazgató úr nézi. Biztos, hogy ezt akarod?

Takács tehetetlenül kapkodta jobbra-balra a tekintetét. Hol a telefonra, hol Andrásra, hol az asszisztensre rebbent a pillantása. Aztán rájött, hogy itt és most nem nyerhet. Rávicsorgott Andrásra.

– Baszd meg magad! És a kis kurvádat is!

– Menj vissza az irodádba, Zoli. Ha megjött az igazgató, megbeszéljük a továbbiakat. Addig nem akarlak itt látni.
És ne hagyd el az intézmény területét.

– Mert mi lesz, ha igen? – kérdezte kihívóan a férfi. Láthatóan megint teljesen elfelejtette, hogy két mobil is rögzíti, mi történik a folyosón.

– Akkor a rendőrség fog megkeresni.

– Mi az úristen folyik itt? – csattant egy férfihang a folyosó végén.

Az igazgató, Zsoldos Roland jelent meg a távolban és komoly súlyfeleslegéhez képest meglepő sebességgel döcögött feléjük a folyosón. Hátranyalt, gyér, ősz hajszálai a feje körül lebegtek, szürke szeme csak úgy villogott, ahogy közeledett. A divatból húsz éve kiment kétsoros zakója szárnyként lebegett mögötte, ahogy izzadságfoltos fehér ingében feléjük közeledett. A kezében lévő mobilt a magasba tartotta.

– Kikapcsolni! – kiabálta. – Most!

Betti azonnal kinyomta az élő adást, majd becsusszant az irodába, hogy kivonja magát a tűzvonalból. András lehajolt, felemelte a fal mellől a saját telefonját és megállította a felvételt. Aztán gondosan elmentette a videót.

Zsoldos megállt a nevelő mellett.

– Teljesen elment az eszed, te faszkalap? – hörögte kifulladva Takács felé.

– Igazgató úr, én csak…

– Húzz innen az irodádba! Most!

A nevelő meghunyászkodva elosont. Az orvos a másik irányból éppen ekkor érkezett meg és óvatosan körülnézett.

– Mi történt?

– Te meg vidd a srácot a gyengélkedőre! – utasította Zsoldos a dokit. – Mindjárt megyek, addig vizsgáld meg!

Az orvos vállat vont, aztán segített felállni Kevinnek, és eltámogatta a rendelő felé.

András és Zsoldos Roland ott maradtak az immár üres folyosón.

– Azt hittem, házon kívül vagy – mondta a helyettes.

– Éppen visszaértem. Mi az úristen volt ez? Betti élőzésére azonnal ide rohantam.

– Üvöltést hallottam az irodából. Kijöttem, Takács akkor már felnyomta a fiút a falra, és ott ordibált vele.

– De hát mi volt közöttük?

– Azt nem tudom. Majd kikérdezzük, ha lehiggadt.

– Kikérdezem – javította ki a helyettesét Zsoldos. – Én kikérdezem. Te így érintett lettél.

– Jó, akkor kikérdezed. Nekem erre nem volt időm. Csak a gyereket akartam kiszabadítani a kezéből. Nem akarta elengedni, hiába parancsoltam rá.

– Hát akkor?

– Kapott kettőt a veséjébe…

– Jézusom! – hűlt el Zsoldos.

– Nem volt más lehetőség. A srác már az ájulás szélén volt.

– Mindig van más lehetőség.

– Majd a vizsgálat kideríti – vont vállat András.

– Milyen vizsgálat? – halkította le a hangját az igazgató, és közelebb lépett. Alig arasznyira volt az orruk egymástól. – Milyen vizsgálat, baszod?!

– Nem akarod ezt hivatalosan…?

– Pontosan tudod, milyen kezelhetetlenek ezek a kis gecik! Pontosan tudod! Ha kirugdalom a nevelőket, ki fog itt dolgozni, he?! Ki jön ide ezért a szar pénzért, ha bármikor a sittre mehetnek, mert a sokadik beugatásra végül eldurran a kezük? Ebbe belegondoltál már, András?

– Roland, ezt nem teheted.

– Dehogynem. Pont most teszem meg. Nincs itt semmi látnivaló! És nem is volt. Értve vagyok?

– Mit tudsz te erről? – ment át támadásba András. – Soha nem vagy itt, Roland! Soha! Reggel beugrasz egy kávéra, aztán egész napra eltűnsz.

– Dolgom van, amit nem kötök az orrodra.

– Azt nem kétlem. De ezt a trágyadombot így nekem kell vezetnem. Te azt sem tudod, mi a fene zajlik itt.

Az igazgatóhelyettes némán meredt Zsoldosra, aki előhalászott egy zsebkendőt, és izzadt tarkóját lapogatta vele. Halkabban folytatta.

– Ezt majd megbeszéljük.

– Soha nem vagy itt.

– Nyugit akarok. Ez minden.

– De hát a vizsgálat…

– Már csak másfél évem van a nyugdíjig. Ezek a kölykök mindig ilyenek voltak. Nem én fogom megváltani a rendszert. Világos vagyok?

András a fejét csóválta.

Aztán megszólalt a telefonja.

Az erős csörgésre felkapta a fejét.

6.

Az erős csörgés lassan hatolt át az álom ködén és csak nagyon nehezen jutott el a tudatáig, hogy hol van, és mi történik éppen. A lakás félhomályában feküdt, a plafont nézte, és próbált nem megmozdulni. Ha mozdulatlan maradt, a fájdalom csak tompa nyomás volt a derekában és a csípőjében. Amint megmozdult, élesebb lett.

Az orvos megmondta. A hátralévő időben ez már csak rosszabb lesz. Ezzel kell együtt élnie.

Végül erőt vett magán és mégis felült valahogy.

– A francba – morogta halkan.

Lassan feltápászkodott az ágyról. A mozdulat rutinszerű volt, de már hetek óta minden reggel ugyanaz a nehézkes küzdelem kísérte. A küzdelem, amit nem látott senki, és nem is osztott meg senkivel. A lakás kicsi volt, egyedül élt benne, így aztán senkinek sem kellett magyarázkodnia.

Sitkei Zsófia kicsoszogott a fürdőszobába és kinyitotta a csapot. Fogat mosott, aztán hideg vízzel mosta meg az arcát. Ahogy a víztől csöpögő, smink nélküli arcával és kócos hajával felnézett, a tükörből egy sápadt, fáradt és nagyon betegnek tűnő nő nézett vissza rá.

Harminchárom éves volt, de most jóval idősebbnek tűnt.

– Szép kilátások – mondta a tükörképének.

Visszabotorkált a hálóba és viszonylag gyorsan felöltözött.

Hetek óta sportcipőket viselt, és abból is inkább csak a bebújósakat. Ezeket részesítette előnyben a fűzőssel szemben. Hónapokkal korábban sokáig csak vigyorgott, amikor a reptérre vezető út melletti óriásplakátot nézte, amin az állt: „Nem kell többé a cipődhöz nyúlnod!” Vagy valami ilyen baromság. A lényeg az volt, hogy csak bele kell lépnie az embernek a cipőbe, és kész.

Most már értette, hogy ennek mi az értelme.

Kiballagott az apró konyhába és kávét főzött, bár most már hetek óta igazán azt sem kívánta. Csak rutinból főzte meg reggel és itta meg, de nem esett jól. Az illat viszont egy perc múlva megtöltötte a konyhát.

A bögrét két kézzel fogta, és az ablaknál állva ivott egy kortyot. Most, ahogy ott támaszkodott és lenézett az utcára, az egész olyan kilátástalannak és reménytelennek tűnt, hogy kis híján elsírta magát.

Az utca odalent már ébredezett. Egy kukásautó döcögött végig a házak között, fémes csörömpöléssel fékezett, a narancsmellényes férfiak komótosan a kukák felé indultak.

Zsófi automatikusan a telefonjáért nyúlt és megnézte. Semmi. Se üzenet, se hívás.

Ez jó jel volt.

Az életvédelmi osztálynál általában az jelentett jó hírt reggelente, ha senki sem hívott senkit.

A mosogatóba tette a bögréjét, aztán sminkelni indult.

Tizenöt perccel később már a kabátját vette fel. A cipő felhúzása megint hosszabb ideig tartott, mint előző nap. És már akkor is lassúbb volt, mint tegnapelőtt. Amikor végre kiegyenesedett, egy pillanatra meg kellett kapaszkodnia a falban, hogy a szédülés véget érjen, aztán letörölte a homlokára kiülő hideg verejték gyöngyeit.

– Remek – suttogta. – Ez se lett egyszerűbb.

Kilépett a lakásból, és bezárta maga mögött az ajtót.

A lépcsőház hűvös volt, és a megszokott, kissé dohos szag terjengett benne. A neonlámpa kékes-jeges fénye ugyanúgy villódzott a mennyezeten. Amíg a százados vissza tudott emlékezni, ez a rohadt világítás soha nem működött rendesen.

Zsófi elindult lefelé.

A második lépcsőfordulónál azonban váratlanul kinyílt egy ajtó.

– Jó reggelt!

Zsófi felnézett.

A korábban csak látásból ismert Pártos Emőke állt az ajtóban. Még soha nem köszönt rá a századosra ilyen határozottan, legfeljebb csak bólintottak egymásnak a lépcsőházban, vagy valamit morogtak az orruk alatt. Még a nő nevét is csak onnan tudta, hogy a postaládája az övé mellett volt, és azon mindennap látta a réztáblát. Alacsony, vékony nő volt, az az örökké sovány alkat, akinél az ember sosem tudja eldönteni, hogy a génjeiben lévő természetes szikárságot látja az alkatában, vagy inkább a keserűség szikkasztotta szép lassan ilyenné.

A haja rövidre volt vágva, festetlenül őszült. Láthatóan nem adott a sminkre, valószínűleg már túl volt azon, hogy tetszeni akarjon valakinek. Ezúttal is csak egy kopott kardigánt viselt, meg egy kinyúlt melegítőnadrágot.

– Jó reggelt! – felelte Zsófi, és megtorpant.

Pár másodpercen át csak meredtek egymásra. Aztán Zsófi vállat vont, és már indult volna tovább, amikor a nő megszólalt.

– Egy pillanat.

– Igen?

Emőke végigmérte. Az a fajta tekintet volt, amelyik azonnal hibát keres mindenütt.

– Tegnap maga volt soron a lépcsőház takarításával.

Zsófi pislogott.

– Tessék?

– A takarítás – Emőke hangja száraz volt. – A beosztás szerint maga volt a soros.

Zsófi fáradtan kifújta a levegőt. Még az is lehet, hogy a nőnek igaza van. Nem tudta. Nem is érdekelte. Egyszerűbb volt elismerni a hibát, akár elkövette, akár nem.

– Nézze, simán lehet. Akkor elfelejtettem.

– Elfelejtette.

Nem kérdés volt. Vádló megállapítás.

– Előfordul – mondta Zsófi. – Majd megcsinálom ma este.

Emőke karba tette a kezét.

– Ez nem így működik.

Zsófi érezte, hogy a tarkóján megfeszülnek az izmok.

– Hanem?

– Hanem úgy, hogy mindenki elvégzi a maga részét idejében. Különben káosz lesz.

Zsófi körbenézett a lépcsőházban. A padló kissé poros volt, de semmi tragikus.

– Nekem nem tűnik apokaliptikusnak az itteni állapot.

Emőke ajka vékony vonallá szorult.

– A hanyagság mindig így kezdődik.

– Nézze, vettem az adást, oké. És most, ha megengedi, mennem kell dolgozni!

Zsófia már indult volna lefelé, de a nő nem mozdult, hanem továbbra is fürkészőn bámult a százados arcába.

– Maga nincs jó bőrben.

Zsófi visszanézett rá.

– Mi van?

– Azt mondtam, maga nincs jó állapotban.

A szó ott maradt a levegőben. Zsófi arca megfeszült.

– Milyen állapotban?

Emőke vállat vont.

– Ne nézzen hülyének. Látszik magán.

Zsófi halkan felnevetett.

– Maga orvos?

– Az nem, de bőven van egészségügyi tapasztalatom.

– Nővér?

– Olyasmi. Harminc évig.

A nyomozó kiérezte hangsúlyból a büszkeséget.

– Már mást csinál?

– Fél éve mentem nyugdíjba.

– Értem. Akkor most a lépcsőház egészségügyi felügyeletét látja el?

Pártos Emőke szeme dühösen villant.

– Csak felismerem, ha valamit ki kell javítani.

– Köszönöm az aggodalmat. Megcsinálom este, rendben?

– Nem aggodalom – mondta a nő. – Inkább értetlenség. És már ne csinálja, ma teljesen másik lakó van soron.

– Akkor meg miért szívja itt a vérem?! – fakadt ki Zsófi most már indulatosan. Láthatóan eddig tartott a türelme.

– Látja? – billentette félre a fejét a nő. – Most is milyen ideges lett. Látszik, hogy nincs jó állapotban.

Zsófi egy pillanatig hallgatott, mielőtt halkan beszélni kezdett.

– Tudja, mi az érdekes?

– Na?

– Hogy maga semmit sem tud rólam.

– Látom, amit látok.

– Igen – bólintott Zsófi. – És máris diagnózist állít fel. Mi van, ha teljesen jól vagyok?

Emőke arca megkeményedett.

– Ez tapasztalat, nem diagnózis.

– Ennyire unatkozik?

Csend lett, csak a neoncsövek pattogtak halkan.

– Tessék? – kérdezte Emőke.

– Fél éve nyugdíjas – mondta Zsófi. – Előtte nyilván pörgött egész nap. Most meg semmi. A lépcsőház a legnagyobb gondja, ha jól sejtem. Gondolom, túl sok ideje lett.

A nő szeme összeszűkült.

– Maga szerint unatkozom?

Zsófi egy pillanatig csak nézte.

– Tudja, mi a különbség köztünk?

– Na, halljuk!

– Maga már letette a munkát. Én meg még nem.

Emőke arca elsötétült.

– Nem mindenki olyan szerencsés, hogy választhat, tudja?

Zsófi már nyitotta a száját, amikor a telefonja élesen megszólalt. Tulajdonképpen a legjobbkor, gondolta a lány. A füléhez emelte.

– Sitkei.

Pillanatnyi hallgatás. Az arca elkomorult.

– Hol?

Újabb szünet.

– Értem.

Hallgatott még pár másodpercig.

– Tíz perc, és bent vagyok – nyomta ki a telefont és a táskájába süllyesztette. Csak akkor vette észre, hogy Pártos Emőke még mindig ott áll. A telefonhívás miatt teljesen el is felejtette az iménti incidenst.

Zsófi elindult lefelé, de a második lépcsőfoknál megállt.

– A lépcsőt ma este feltörlöm.

– Ma már más a soros. Megmondtam.

– Majd meglátjuk. Hátha ő is olyan hanyag, mint én. Vagy neki előre szól majd ezek után?

Látta, hogy a nő felkapja a vizet, de gyorsan megelőzte. Nem volt most ehhez kedve és energiája. Az most másra kellett. Zsófi halványan elmosolyodott.

– Szép napot, Emőke!

– Hm… Magának is.

Amikor az ajtó becsukódott mögötte, a lépcsőház újra csendes lett. Pártos Emőke még egy ideig az ajtóban állt és a fejét csóválta.

– Makacs nő.

Aztán visszalépett a lakásába, és becsukta az ajtót.

7.

– Ez kinyit egy ajtót.

– Micsoda?

– Az, hogy most elmondtad.

– Lehet – sóhajtotta Zolna a fülére szorított telefonba, és fázósan összébb húzta magán a kardigánját.

– Tulajdonképpen hol vagy most, hogy ilyen gondolataid támadtak?

– A Balaton partján állok, anya. Pontosabban felette. Éppen egy kápolna mellől nézek le a vízre.

– Magad választottad Magyarországot, kincsem.

– Tudom én azt.

– Na, és milyen az idő? – váltott hirtelen témát Lucia, és Zolna kis híján elmosolyodott, annyira ismerős volt anyja lóugrásszerű gondolkodása és az ebből eredő váratlan témaváltásai.

– Hűvös. Már besötétedett és lehűlt a levegő. Hát ott?

A nő elnevette magát a sok ezer kilométernyire lévő Kubában.

– Itt harminc fok van, és délután. Süt a nap. Mint mindig.

– Néha azt gondolom, tényleg ott kéne lennem. Talán megint oda kellene költöznöm.

– Az ajtó nyitva áll, ahogy egy perce is mondtam. Csak el kell döntened.

– Lehet. De most fáradt vagyok.

– Dolgoztál?

– Egy tízfős szeánszom volt, nemrég fejeztem be. Azt veszem észre, egyre inkább elfárasztanak az emberek.

– Az élők, vagy a holtak?

– Az élők. A holtaknak csak a baját érzem. Ha infarktusa volt, szorít a mellkasom. Ha leszúrták, szinte érzem a pengét. Ez nagy teher. De nem tudom letenni. A holtak egyszerűen mindig ott vannak. Bemegyek a konyhába és valaki áll a hűtő mellett. A nappaliban az állólámpa mellől bámul rám egy másik, kettő további meg a könyvespolc előtt. Egyszerűen nem tudom kikapcsolni őket. Látom a holtakat, akár akarom, akár nem.

– ¡Pobrecita mía! Dios mío, ¿qué puedo hacer?

– Te? Te nem tudsz ezen változtatni, és nem tudsz segíteni.

– De azt mondtad, van legalább egy hely, ahová nem követnek, nem igaz?

Zolna a Balaton lapos, sima víztükrére nézett.

– Pont ezen a helyen vagyok most.

A Balaton partján, Vonyarcvashegy szélénél egy apró erdő terül el a víz mellett, amelynek csendjét napszállta után már csak néha töri meg egy-egy apró nesz.

Most is ilyen nyugodt este volt.

A fák csupasz ágainak koronája egyenletesen simult a tájra, mintha szürkésbarna takaró fedte volna a domboldalt. Ebből a nyugodt sűrűségből emelkedett ki a különös szikla, a százharminchat méter magas dolomitrög. Oldalában a természettel dacoló, ritkásan kapaszkodó fenyőkkel, afféle védelemre szánt lándzsákkal uralkodott a tó felett. A szikla tetején pedig ott állt a kápolna, az egyszerű, szerény épület, amely némán tekintett le a tóra.

– Megint a kápolnánál vagy? – kérdezte Lucia.

– Igen.

– Furcsa, hogy éppen ott nem kísértenek téged a holt lelkek. Egy templom és egy temető mellett.

– Ezen már én is gondolkodtam – mondta ki hangosan Zolna. – Sokan meghaltak itt, mégis olyan, mintha ez a hely taszítaná őket. Itt tényleg nyugalomban lehetek.

A kubai anyától és magyar apától származó negyvenegy éves léleklátó felnézett a holdfényben fehéren tündöklő apró templomra, amelynek tövében egy padon üldögélt.

– Pedig éppen itt kéne hogy megjelenjenek.

– Nem lehet, hogy már nagyon régen történt?

– A halálesetek? Dehogynem. Évszázadokkal ezelőtt.

– Talán mind leszülettek már másik testben.

– Mást nem tudok elképzelni. Ugyanakkor az is furcsa, hogy ide más lelkek sem jönnek. Soha. Itt békére leltem, anya.

Vonyarcvashegy dombszigetén, a Szent Mihály-hegyen áll Magyarország – sőt, igazából a tengerpart nélküli európai országok összességének – egyetlen halászkápolnája: a Szent Mihály-kápolna. Zolna szeretett itt megpihenni. Egy órája állt meg a kocsijával a kápolna parkolójában, aztán gyalog kaptatott fel a meredeken kanyargó úton a templomhoz. Míra, a hűséges néma kísérő lent maradt az autóban. Pontosan tudta, hogy Zolnának szüksége van ezekre a magányos töltekezésekre, amikor senki sem akar vele közölni semmit, és végre maga lehet. Sem holtak, sem élők nem háborgatják a nyugalmát. Ezt nyújtotta számára a kápolna és a parányi dolomithegy.

Zolna és Lucia elbúcsúztak, aztán a léleklátó eltette a mobilt. Hosszú búcsúpillantást vetett a tóra, majd sóhajtva felállt és a kardigánt fázósan összehúzva magán az ösvény felé indult.

A parkolóban álló hétéves Toyota Corolláig, amelyben Míra várta, nagyjából öt-hat percnyi séta állt még előtte.

A harmadik percben történt.

Már látta a járó motorral és égve hagyott fényszórókkal várakozó kék szedánt a parkolóban, amikor egyszer csak ott volt.

Egy fa mögül lépett elé.

Fekete kabátja nyitva, alatta fehér blúz és sötét nadrág, lábán bőrcipő. Haját szigorú lófarokba szorította és annyira szorosan hátrafogta, hogy a homlokán feszesre simult a bőr. Szeme sarka macskásan felfelé ívelt, ajka és orra keskeny volt.

A szeméből könny folyt végig az arcán.

Zolna megállt.

Egy hosszú másodpercig végtelen szomorúság öntötte el. Hát megszűnt ennek a helynek is az immunitása! Már ide is követik a lelkek. Nem hagynak neki nyugtot. Új helyet kell majd keresnie, ahol néhány hetente feltöltődhet.

Az alak csak állt ott az úton, a fenyőfák sötét fala előtt, és az arcára az ágak között átszűrődő holdsugár éles, fehér fénycsíkot vetett. A felülről érkező fényben a nő arcára hosszú, fekete árnyakat vetett a szemöldöke és az orra, meg kiálló járomcsontja. Olyan volt a távolból az arca, mintha egy koponya rajzolódott volna ki az erdőben.

Aztán megtört a varázs.

Zolna csak egy végtelennek tűnő másodpercig érezte, hogy egy holt lélekkel van dolga, hiszen ezen a kései órán itt a kápolna mellett szinte semmi esélye sem volt, hogy egy élő személyre bukkan.

Pedig most ez történt.

– Nem akartalak megijeszteni – mondta rekedten a harmincas évei elején járó nő.

– Ahhoz ennél sokkal több kell – válaszolta Zolna, és továbbindult.

Elhaladt a nő mellett és biccentett.

– Jó éjszakát!

A fekete ruhás asszony azonban felvette a halottlátó lépteinek ritmusát, és mellé szegődött.

– Nem haragszol?

– Még nem tudom – vont vállat Zolna, és a szemét mereven a várakozó autóra szegezte.