HELENE DIXON

GYILKOSSÁG
A DOLPHIN HOTELBEN

Budapest, 2023

A mű eredeti címe:

MURDER AT THE DOLPHIN HOTEL

Copyright © Helena Dixon, 2019

Fordította: Leiner Zoltán

Magyar kiadás © 2023 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – sem elektronikus, sem mechanikus úton vagy fénymásolatban – nem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Borítófotó: Shutterstock

Borítóterv: Debbie Clement

Borító: Formula Stúdió

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-963-624-027-1

MOBI ISBN 978-963-624-028-8

Torbay Herald

1916. június 10.

Dartmouth, Anglia

Nyomravezetői díjat kínálunk annak a személynek, aki bárminemű információval rendelkezik a dartmouthi illetőségű, 27 éves Mrs. Elowed Underhay eltűnésével kapcsolatban. Az egygyermekes édesanyát két hete látták utoljára a kingsweari állomáson, amikor London környékén élő barátaihoz indult látogatóba, és azóta nem adott semmiféle hírt magáról. Aggódó családja és barátai szeretnének meggyőződni afelől, hogy Mrs. Underhay biztonságban van. Tudomásuk szerint sem anyagi, sem lelki gondok nem gyötörték az eltűnése előtt. Mrs. Underhay 158 centi magas, a haja szőke, eltűnésekor rózsaszín utazóruhát, szürke kalapot és kesztyűt viselt. Bárminemű információt az eltűnt személy hollétéről Mrs. Treadwellnek kéretik megküldeni a dartmouthi Dolphin Hotelbe (Dart rakpart 1–3.).

ELSŐ FEJEZET

DARTMOUTH, 1933

Kitty Underhay délutános volt, nagymamája szállodájának recepcióspultja mögött állt. Az üveg forgóajtón ragyogó napsütés özönlött be az előtérbe, amelyet betöltött a vidéki szállodákra annyira jellemző, por-, méhviasz- és levendulaillat.

– Egy hullát húztak ki ma reggel a folyóból – súgta oda Cora Kittynek, miközben tollsöprűjével átcikázott a recepcióspult tetején. A korosodó alkalmazott a nyakát behúzva körülnézett, hogy nincsenek-e vendégek a közelben, mielőtt folytatta volna a történtek ecsetelését. – Azt beszélik, hogy egy hollandus volt. Nem idevalósi. Elég csúnya vége lett. Azt mondta a rendőr, hogy fejbe csapták.

– Cora, ez egyszerűen elképesztő! Mindig csak a pletyka! – korholta mosolyogva idős alkalmazottjukat Kitty.

Cora a legérdektelenebb híreket is különös élvezettel hallgatta és adta tovább, ami nem is csoda egy olyan álmos, folyóparti kisvárosban, mint amilyen Dartmouth. Most azonban olyan szokatlan és súlyos bűncselekményről tudósított, hogy kövérkés teste szinte remegett az izgalomtól, és az arca felragyogott, látva, hogy végre érdeklődő fülekre talált.

– A rendőrség az alsó komp körül kutatja a partot – magyarázta. – A hullát Mr. Farjeon találta meg, amikor ment kinyitni a bódéját kora reggel. Először azt hitte, hogy egy döglött kutya van a vízben. Fogott egy hosszú botot, hogy a partra húzza, hát látja, hogy a hínár közül üveges emberi tekintet bámul rá – nézett diadalittasan Kittyre az idős cseléd, akinek egészen elfulladt a hangja, ahogy története borzongató csúcspontjához ért.

Kitty nagyot sóhajtott. Tudta, hogy ha egyszer Cora belekezd, annak egyhamar nem lesz vége. De igazság szerint ez alkalommal nem is szerette volna leállítani, mert az ő érdeklődését is felcsigázták a történtek, még ha az apró részletektől szerette is volna magát megkímélni. Egy városban, amelyet nagy számban keresnek fel a turisták, és amelyben kikötő és tengerészeti főiskola is működik, a szokatlan incidensek nem voltak egészen váratlanok. Mégis, egy gyilkosság, különösen egy külföldi illetőségű személy halála, valódi hírnek számított.

– Külhoniak esetében jobb az elővigyázatosság, én mindig azt mondom! – jelentette ki Cora, miközben törlőrongyával egy nem létező foltot dörzsölgetett állhatatosan a vendégkönyv mellett. – Beszélik azt is, hogy… – folytatta volna, de hirtelen elnémult, mert a pult távolabbi végében Kitty nagymamája jelent meg.

Az idős hölgy elegáns tweedkosztümöt viselt hozzá illő selyemblúzzal és diszkrét gyöngysorral.

– Azt hiszem, kellőképpen ragyog már az a recepcióspult, Cora, köszönöm! – szakította meg a beszélgetést. – Kitty, kedvesem, te pedig a feladataidra legyél szíves összpontosítani. A Dolphin Hotel vendégei elsőrangú kiszolgálást várnak el a megérkezésük legelső percétől kezdve.

Cora a takarítóeszközeit keményített, fehér kötényébe dugta, majd szó nélkül sarkon fordult, és eltűnt. Szemlátomást bosszantotta, hogy nem engedték neki befejezni a történtek elbeszélését. Kitty maga sem tudta eldönteni, hogy megkönnyebbülten vagy inkább keserűen sóhajtson fel, miközben arra gondolt, vajon a vendégeik közül hányan tülekednek most a szálloda előtti rakparton, a rendőrség vizsgálódását figyelve az alsó kompnál.

– Ne haragudj, nagyi!

A korholásnak azonban még nem volt vége: az idős hölgy felvont szemöldökkel folytatta:

– Csak ne kalandozna el a figyelmed ilyen könnyen! Hogy fogod így egyedül vezetni a Dolphint, amíg én Skóciában leszek? Főleg ilyen körülmények között. Cora fecsegése biztos nem lesz a segítségedre. Hogy legyek így nyugodt? – kérdezte a nagymamája gyöngédséggel és őszinte aggodalommal a hangjában, miközben végigsimította a polírozott tölgyfa pulton heverő, haragoszöld bőrbe kötött vendégkönyvet.

– Drága nagyi, nem tudom, hány éves lehettem, amikor először tollseprűt fogtam a kezembe, hogy segítsek, de azóta lényegében együtt irányítjuk ezt a szállodát. A legcsekélyebb okod sem lehet az aggodalomra! Biztos vagyok benne, hogy a rendőrség hamar kézre keríti a tettest.

Kitty igyekezett tompítani a hangjában megbúvó enyhe sértettséget.

Amióta csak az eszét tudta, a szállodában élt, és nem volt egyetlen olyan poszt sem, amelyben ne állt volna helyt. Amivel csak a nagymamája az évek során megbízta, a szobaszerviztől a takarításon át a konyhai feladatokig, mindent kifogástalanul elvégzett, és most egyszeriben megint gyerek, mi több, egyenesen alkalmatlan lett! Lehet, hogy a Dolphin a legjobb szálloda a Devon-parti üdülővárosban, de Kittynek semmi kétsége nem volt afelől, hogy a nagymamája távollétében is képes lesz elvezetni. Ami pedig az alig karnyújtásnyira történt gyilkosságot illeti, bármennyire is nyugtalanító volt, semmi köze nem volt a Dolphinhoz.

– Tudom, drágám, de egy szálloda üzemeltetése rengeteg munka és felelősség egyetlen ember számára. Kiszámíthatatlan, milyen problémák merülhetnek fel egyik pillanatról a másikra. Különösen a nyári szezon kezdetén. Bármi előfordulhat. Felmond a séf. Kifogyunk az ágyneműből. Hadd ne folytassam. Már most alig győzzük a foglalások kezelését. Rosszabbkor nem is érhette volna szegény Livvynket ez a baleset! És hát persze kinek a segítségére számíthat ott fenn Skóciában, távol a civilizációtól! Kellett is odaköltöznie! – vonta össze rosszallóan a szemöldökét az idős hölgy, miközben a nyakában lévő gyöngysort babrálta.

– Livvy néninek rád van most szüksége. Velem és a Dolphinnal pedig minden a legnagyobb rendben lesz. Észre sem veszed, és már meg is jártad Skóciát – nyugtatta a nagymamáját Kitty legragyogóbb mosolyával az arcán.

Nagy-nagynénje, Livvy, bár messzire költözött, arról mégsem tehetett, hogy legurult a lépcsőn, és eltörte a vállát és mindkét bokáját.

– Az első gondolatom az volt, hogy téged küldelek, de ezzel a küszöbönálló dzsesszesttel meg az amerikai énekesnővel talán jobb is, ha te maradsz itt intézkedni.

– Óriási szerencsénk volt, hogy sikerült leszerződtetni Miss Delaware-t, és éppen a nyári szezon nyitányára. Zajos sikere volt legutóbb a londoni Kit-Kat Klubban is. Mindenki odavan a dzsesszért, megőrülnek érte az emberek. Részben ezért is van ennyi foglalásunk.

– Csak remélni merem, hogy az énekesnő és őrjítő zenéje nem a londonihoz hasonló léha közönséget vonzza majd ide. Arra pedig gondolni sem akarok, hogy ennek a gyilkosságnak a híre milyen hatással lesz az üzletmenetre. Azzal az álarcosbállal pedig, amit az amerikai nő utolsó estéjére tervezel, önmagában is elég munka lesz.

Kitty érezte, hogy a nagymamája – különösen annak fényében, ahogyan az amerikai dzsesszzenekarról és annak énekesnőjéről nyilatkozott – egyáltalán nincs meggyőződve unokája önállóságáról. Pedig Kitty ötlete volt, hogy a nyári turistaszezon első két hetében új fellépő meghívásával dobják fel az esti és a hétvégi szórakoztató programjukat a szokásos helyi zenekarok helyett, amelyek minden évben rendre egymást váltják a part menti hotelekben. Összeszorította a fogát, és nem szólt egy szót sem. Igenis be fogja bizonyítani, hogy a nagymamája minden kétsége alaptalan!

Szerencsére megmozdult a nagy, tölgyfa keretes forgóajtó, és nagyi egyik régi barátnője lépett be a szálloda halljába. Kitty végre nyugodtan dolgozhatott tovább. Amikor azonban néhány perccel később nagymamája másik két idős barátnéja is megérkezett, és a lakosztálya felé vették az irányt, már sejtette, hogy valami készül…

Félelmeit az utolsóként érkező Mrs. Craven igazolta. Az ezüstfürtű, testes matróna hetyke avantgárd kalappal a fején, rókaprém stólával a nyaka körül, határozottságot sugalló tekintettel az arcán állt meg a recepcióspult előtt.

– Kitty, kedveském, hogy van szegény nagyanyád? – visszhangzott kristálytiszta hangja a lobbiban.

– Köszönöm, jól – felelt Kitty Mrs. Cravennek, aki az egyetlen volt nagymamája barátnői közül, akit őszintén nem kedvelt.

Valaha Mrs. Craven volt a város polgármestere, aki még most is aktívan részt vett az összes civil egyesület munkájában, nem volt olyan asztaltársaság vagy jótékonysági egyesület, amelynek ne lett volna tagja, sőt élemedett kora ellenére még mindig ő volt a helyi női golfcsapat kapitánya. Mindig sikerült elérnie, hogy Kitty kellemetlenül érezze magát a jelenlétében.

– Én nem tudom, de ezzel a Livvyvel mindig történik valami! Egy cseppet sem csodálkozom. Már gyereknek is ilyen óvatlan és szórakozott volt. Mindig csak a baj volt vele! – harsogta Mrs. Craven, miközben lehúzta a kesztyűjét, és a táskájába tette. – Ha jól sejtem, nagyanyád a szalonjában tartózkodik.

– Igen, azt hiszem, épp ő csengetett teáért – válaszolt Kitty, akinek nehezére esett elképzelni „balesetre hajlamos” kislányként a nagy-nagynénjét, aki idén töltötte be a hetvennégyet.

– Remélem, segítségére vagy szegénynek ebben a nagy gondban! Annyira jellemző Livvyre ez az egész. Sosem volt tekintettel másokra. Pont olyan, mint az édesanyád – tette még hozzá Mrs. Craven, majd elsietett, mielőtt Kitty megszólalhatott volna.

Talán jobb is, mert számos nagyon tiszteletlen, sőt durva szó készült kibuggyanni belőle.

– Tessék, Miss Kitty. Úgy látom, magának is jólesne most egy csésze tea – bukkant fel újra Cora, és egy tálcát helyezett a pult alatti íróasztalra. – Tettem mellé néhány aprósüteményt is.

– Köszönöm, Cora! – mosolygott rá Kitty, már el is felejtve a korábbi pletykálkodást, amely mindkettőjüket bajba keverte.

Cora régi bútordarab volt a szállodában. Kitty még kislány volt, amikor hozzájuk került. Az évek során az asszony elterebélyesedett, csak úgy feszült rajta a fekete ruha, ami előtt mindig patyolattiszta kötényt viselt, szürke haját pedig takaros kontyban hordta. Az idős alkalmazott egyetlen hibája a javíthatatlan kíváncsisága volt. Kitty nagymamája azonban inkább szemet hunyt efölött, mert az asszony nagyon jó munkaerő volt, és azt is tudta, hogy Cora otthoni körülményei nem a legrózsásabbak.

– Láttam, az a károgó varjú, Mrs. Craven is befutott. Kíváncsi leszek, mennyit látjuk majd itt, amíg a nagymamája távol lesz Skóciában! – tűnődött Cora, miközben úgy tett, mintha a tálcát igazgatná.

– Bele sem akarok gondolni, de nyilván nem véletlenül gyűltek össze teljes létszámban. Biztos megszervezi, hogy a „lányok” felváltva ugorjanak be, hogy mindent szemmel tartsanak a szállodában, és kétségem sincs afelől, hogy rám is odafigyelnek majd. Különösen a mai nap történései után – húzta el a száját Kitty, aki túl jól ismerte már a nagymamáját és a barátnőit.

– Bocsánat – szakította meg a beszélgetésüket egy udvarias férfihang. – Egy bizonyos Mrs. Treadwell kéretett ide.

A férfi láttán Cora azonnal elillant a lobbi egy távolabbi sarkába.

A frissen borotvált, magas férfi a harmincas évei végén járhatott. Öltönye a könyökénél egy kicsit kopottas volt, és a kezében lévő bőröndöt is kissé megviselte az idő. Nem egészen illett bele a Dolphin Hotel vendégkörébe, és azokra sem hasonlított, akikkel Kitty nagymamája magántermészetű vagy üzleti kapcsolatot tartott.

Kitty habozott: nem tudta eldönteni, hogy érdemes-e félbeszakítani nagyi reggeli értekezletét a lányokkal, vagy megvárassa a férfit.

– Ugye jó helyen járok, ez a Dolphin Hotel? – kérdezte a férfi csillogó kék szemmel, látva Kitty zavarodottságát.

– Igen, uram, az. Szóval a nagymama számít az érkezésére?

– Igen, Mrs. Treadwell hívatott – ismételte meg mosolyát megvillantva a férfi.

Kitty felocsúdott, és újra recepciós üzemmódra váltott:

– Egy pillanat, azonnal bejelentem – szólt, majd izgatottan tárcsázni kezdte nagymamája lakosztályának mellékét: – Szabad az úr nevét?

– Bryant. Matthew Bryant.

Nagymamája a második csöngés után vette fel a kagylót.

– Nagyi, egy bizonyos Mr. Matthew Bryant van a recepciónál. A megbeszélt találkozóra jött.

Kitty észrevette, hogy a férfi elhúzta a száját a bizonyos szó használatára.

– Nagyszerű, már vártam. Kérd meg Corát, hogy vezesse fel.

Kitty óvatosan, enyhén remegő kézzel visszahelyezte a kagylót, miközben millió kérdés kavargott a fejében. Nagymama egyértelműen mesterkedik valamiben, és a megérzése azt súgta, hogy valami olyasmiben, ami neki nem fog tetszeni. Az utóbbi időben nagyon sok furcsa dolog történt, és bár egyik sem volt különösebben jelentős, mégis rossz érzést keltett benne, hogy a nagymamája nem tárgyalta meg őket vele a szokásos ügybuzgalmával.

– Máris hívok valakit, aki felkíséri.

Kitty már épp a réz recepcióscsengő felé nyúlt, amikor Cora ismét felbukkant. A lány egy pillanatra eltöprengett, Cora vajon mennyit hallhatott a beszélgetésből. Valószínűleg mindent, gondolta, jól ismerve alkalmazottját. Semmi sem okozott nagyobb boldogságot neki, mint az, ha elsőként tudhatott meg valamit.

– Cora, felvezetnéd Mr. Bryantet nagyi lakosztályába?

A férfi kezébe vette kopottas bőröndjét.

– Örülök a találkozásnak… – itt kissé közelebb hajolt, hogy elolvashassa a diszkrét, aranyozott névtáblácskát –, Miss Kitty Underhay!

Kitty szinte fülig belepirult a férfi már-már pimaszságnak tűnő leplezetlen érdeklődése láttán.

– Legyen szíves utánam jönni, uram – szólt Cora, majd a folyosón keresztül elvezette a férfit.

Kitty végre egyedül maradt, és egy nagyot kortyolhatott a teájából, amelyet Cora készített neki. Bár már szinte kihűlt, mégis nyugtatólag hatott az idegeire. Azon töprengett, vajon ki lehet ez a Matthew Bryant, és mi dolga lehet a nagymamával.

Megitta az utolsó kortyot, kissé megborzongott az ital picit keserű utóízétől, majd amikor a csészét visszahelyezte a tányérkára, ugyanazt az enyhe remegést tapasztalta, amelyet a férfi jelenlétében is. Nem értette, mitől kavarta fel ennyire Matthew Bryant érkezése.

Kipillantott a recepcióspult mögül, és elgyönyörködött a kinti napsütésben. Kitty ezeken a derűs napokon úgy érezte, mintha a szálloda ódon falai börtönként vennék körül, és agyonnyomnák, mint egy pillangót. A Dolphin Hotel majdnem olyan régi volt, mint maga Dartmouth. A 15. században építették, és generációról generációra öröklődött Kitty családjában. Az épület fogadóként kezdte a karrierjét, majd az évszázadok során az egyre növekvő turistaforgalmat kiszolgáló „grand hotellé” nőtte ki magát. A félig fagerendás épület a felső kompkikötő közelében állt, és gyalog sem volt messze a Warfleet-öböltől, illetve Dartmouth erődített várkastélyától.

Odakinn hétágra sütött a nap, az emberek élvezték a jó időt a folyótorkolatot őrző várkastély impozáns látványával a háttérben. Ő pedig idebenn, a félhomályos recepción unalmas napi teendőit végezve úgy érezte, mintha az öröksége foglya lenne.

– Jobb lesz, ha elpakolom a teástálcát, Miss, mielőtt a nagymama szóvá teszi! – sürgölődött körülötte ismét Cora.

– Köszönöm, Cora! Felvezetted az urat a nagyihoz?

Cora a szokásos, kissé pimasz stílusában válaszolt:

– Igen, Miss, és persze azt is megpróbáltam kihúzni belőle, hogy ki fia borja, mert meg mernék rá esküdni, hogy én ezt az alakot már láttam valahol, de hallgatott, mint a sír – csóválta a fejét, az arcán tanácstalan kifejezéssel. – Sajnálom, Miss, de semmi lényeges információval nem szolgálhatok.

Matthew kényelmetlenül feszengett egy rózsamintás karosszékben, miközben érezte, hogy a hölgyek vizslató tekintete követi minden mozdulatát.

– Szabad lesz még egy kis teát töltenem, Bryant kapitány? – fordult felé Mrs. Treadwell, kezében egy ezüst teáskannával, a férfi félig üres teáscsészéje felé mutatva.

– Köszönöm, nem. És ha szabad kérnem, szólítson inkább Mr. Bryantnek. Szerencsére a háború rég véget ért, és az én katonai karrierem is befejeződött – válaszolta, majd a csészéjét a fényesre polírozott mahagóniasztalkára helyezte.

Mrs. Treadwell kissé csalódottan visszatette a kannát a tálcára, majd a kezét az ölében összekulcsolva hozzákezdett a mondandójához:

– Akkor tehát Mr. Bryant… Tudom, hogy a felkérésem kissé szokatlannak tűnhet, de mivel holnap Skóciába utazom, nem vesztegethetünk egy percet sem. Kitty unokám biztonsága a legfontosabb a számomra. Különösen a ma reggeli gyilkosság után, amely csupán egy kőhajításnyira történt a szállodától.

Matthew beletúrt a hajába, miközben arra gondolt, hogy a jobbik öltönyét és nyakkendőjét kellett volna felvennie a mai alkalomra. Talán az elegánsabb öltöny jobban felvértezte volna Mrs. Treadwell és ősz hajú társnői ellenében. Sokféle veszéllyel nézett már farkasszemet élete során, de ez az idős matrónákból álló alakulat volt talán a legijesztőbb mind közül. Különösen a rókaprémet viselő, szúrós tekintetű hölgy tűnt rémisztőnek, aki mint egy királynő a trónusán, úgy ült vele szemben a legjobb karosszékben. A másik két barátnő a pamlagon foglalt helyet, Mrs. Treadwell pedig egy egyenes háttámlájú széken ült, a teástálca felett őrködve.

– Az unokája miként vélekedik az ön ötletéről?

Mrs. Treadwell összeszorította az ajkát.

– Nem szeretném, ha Kitty tudná az ön ittlétének valódi okát. Nem akarom ezzel felizgatni.

– Nem lenne mégis jobb, ha tisztában lenne azzal, hogy veszély fenyegeti? Úgy ő maga is elővigyázatosabb lenne.

– Nem!

Matthew sóhajtott egyet, majd tovább próbálkozott.

– A rendőrséggel már beszélt erről?

A kérdés felvetése elfojtott, ingerült kacajt váltott ki a jelenlévőkből.

– Sajnos a helyi rendőrség sok kívánnivalót hagy maga után. Kis létszámú a helyi egység, különösen a hozzájuk tartozó illetékességi terület fényében. Aggodalmaimról természetesen beszámoltam a főtörzsőrmesternek, de azt a tájékoztatást kaptam, hogy bűncselekmény hiányában nem tehetnek az ügyemben semmit. Még úgy sem, hogy tőlem, a patinás Dolphin Hotel vezetőjétől érkezett a bejelentés – jegyezte meg Mrs. Treadwell a homlokát ráncolva.

– Mrs. Treadwell, van tudomása bármi egyéb körülményről, ami a segítségemre lehet?

Matthew tudta, hogy az idős hölgy elhallgat valamit. Ideérkezése előtt meglehetősen homályosan fogalmazott a telefonban.

A szülei régről ismerték Mrs. Treadwellt, és kizárólag azért vállalta el ezt a felkérést, mert az apja ragaszkodott hozzá. Mióta néhány hónappal ezelőtt benyújtotta a lemondását kormányzati megbízásáról, amúgy sem tudott mit kezdeni a szabad idejével, és az apja minden bizonnyal azt gondolta, hogy ez a munka tökéletes elfoglaltságot nyújt majd a számára a Devon-parti üdülőhelyen.

Az idős hölgy mélyet sóhajtott, felállt, és egy mahagóni íróasztalhoz lépett. Az írószekrény fedelét felnyitva egy szalaggal átkötött, vékonyka papírköteget húzott elő.

– Ez minden, ami a birtokomban van. Önnek kizárólag Kitty és a szálloda biztonságáról kell gondoskodnia. Nem tudom, hogy ezeket a leveleket ki írta, és fogalmam sincs, mi lehet a szándéka – azzal átnyújtotta a paksamétát Matthew-nak.

A tekintetük összetalálkozott.

– Sejtése sincs, ki írhatta őket? – tudakolta Matthew.

Az idős asszony azonnal elkapta a tekintetét, megerősítve a férfi gyanúját, hogy sokkal többet tud, mint amennyit elmondott.

– Sejteni bármit lehet – válaszolta lakonikusan Mrs. Treadwell, majd az ablakfülke felé fordult, és kitekintett a folyópartra.

Matthew szemügyre vette a leveleket. Az olcsó papírosokon rövid, géppel írt mondatok sorakoztak. Mindegyikben ugyanaz az üzenet állt apró változtatásokkal. Se aláírás, se boríték vagy bármi más, nyomra vezető jel nem szerepelt rajtuk.

Visszatérek, és vissza fogom venni, ami jogosan engem illet!

– Mégis kire gondol, ki írhatta őket? – kérdezte újra a férfi.

Mrs. Treadwell kihúzta magát, megigazította a kiugró ablak zöld bársonyfüggönyét, és észrevette, hogy a keze remeg.

– Az, akire elsőre gondoltam, talán már halott – felelte az idős hölgy.

A szavak hallatán meglepett moraj futott végig a barátnők koszorúján, és Matthew is felkapta a fejét.

– Kiről van szó? – kérdezte, és a gondolatai már a recepcióspult mögött álló, bubifrizurás szőke lányon jártak.

Vajon őrá utalt a levél írója?

– A lányomról, Elowedről. Kitty anyjáról.