Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Agustina Basterrica

Cadáver Exquisito

Alfaguara, 2017

Soroz atszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Varju Kata

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978 963 551 153 2

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2017, Agustina Basterrica

© Hungarian translation 2023, Varju Kata

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Testvéremnek, Gonzalo Bazterricának

Amit látunk, sosem egyezik azzal, amit mondunk.

(Gilles Deleuze)

Elrágcsálják agyamat, / közben kiisszák szívem szaftját, / és lefekvéskor esti mesét mondanak.

(Patricio Rey y sus Redonditos de Ricota)

EGY

…s oly emberi volt az ábrázata, hogy egészen megrettentem…

(Leopoldo Lugones: Yzur [Scholz László fordítása])

1

Félbevágott jószág. Kábítóbunkó. Vágásvonal. Marhamosó. Ezek a szavak tűnnek fel és dobolnak elméjében. Tönkreteszik. De nem csak a szavak. A vér, a sűrű szag, az automatizmusok, a nem gondolkodás. Benyomulnak az éjszakába, mikor senki sem számít rájuk. Egész teste verejtékben úszik, mikor felébred, mert tudja, hogy újabb, emberek levágásával töltött nap vár rá.

Persze senki sem hívja így őket, gondolja, miközben rágyújt. Ő sem nevezi így őket, mikor egy új alkalmazottnak kell elmagyaráznia, hogy milyen a hús körforgása. Le is tartóztatnák, ha így tenne, még a Városi Vágóhídra is elküldhetnék érte és feldolgozhatnák. Meggyilkolni, ez lenne a megfelelő, bár betiltott szó. Miközben leveszi átizzadt pólóját, igyekszik elhessegetni a makacs gondolatot, hogy pusztán emberi lények, akiket fogyasztható állatoknak tenyésztenek. A hűtőhöz lép, tölt magának egy pohár hideg vizet. Lassan kortyolja. Elméje figyelmezteti, hogy vannak szavak, melyek elkendőzik a valóságot.

Vannak szavak, melyek megfelelőek, higiénikusak. Jogszerűek.

Kitárja az ablakot, szinte fojtogatja a hőség. Miközben tovább dohányzik, belélegzi a nyugodt éjszakai levegőt. A tehenekkel és a sertésekkel egyszerű volt. Az El Ciprés Húsgyárban tanulta ki a mesterséget, az apja üzletében, örökségében. Egy éppen akkor nyúzott sertés hangjától kővé tudott dermedni az ember, de használtak zajszűrőt, és egy idő után az is egy zajjá tompult a sok közül. Most, hogy ő a főnök jobbkeze, neki kell ellenőriznie és felkészítenie az új alkalmazottakat. Megtanítani, hogy hogyan öljenek, rosszabb, mint ölni. Kihajol az ablakon. Belélegzi a sűrű, szinte lángoló levegőt.

Szeretné érzésteleníteni magát, semmit sem érezni. Teljesen automatikusan cselekedni, nézni, lélegezni, és semmi egyebet. Látni mindent, tudni, de semmit sem szólni. Az emlékek azonban nem tűnnek el, továbbra is ott ólálkodnak benne.

Sokan elkezdték normálisnak tekinteni azt, amit a média kitartóan az Átmenet szóval illet. Ő azonban nem, mert tudja, hogy az átmenet csak egy szó, mely nem adja vissza, hogy milyen rövid és kegyetlen volt maga a folyamat. Egy szó, mely összefoglal és katalogizál valami felmérhetetlent. Csupán egy üres szó. Változás, átalakulás, fordulat: rokon értelmű szavak, úgy tűnik mintha ugyanazt jelentenék, amikor azonban kiválasztjuk valamelyiküket, azzal eltérő világnézetekről teszünk tanúbizonyságot. Mind természetesnek tartják a kannibalizmust, gondolja. Kannibalizmus, még egy szó, amely hatalmas bajt hozhat rá.

Emlékszik, mikor bejelentették a GGB megjelenését. A tömeghisztériára, az öngyilkosságokra, a félelemre. A GGB megjelenése után nem lehetett többé állati húst enni, mert az emberek számára halálos vírust hordozott. Vagyis ez volt a hivatalos szöveg. Megfelelő súlyú szavak ahhoz, hogy végérvényesen átformáljanak minket. Próbálkoztak oltásokkal, ellenszerekkel, a vírus azonban ellenállt és mutálódott. Emlékszik a vegánok bosszújáról szóló cikkekre, mások az állatok elleni erőszakot emlegették, a tévében orvosok magyarázták, hogyan lehet pótolni a kieső fehérjebevitelt, újságírók szónokoltak, akik utánajártak, hogy miért nincs még mindig orvosság az állatokat támadó vírusra. Nagyot sóhajt, és ismét rágyújt.

Egyedül van. A felesége visszaköltözött az anyjához. Már nem hiányolja, mégis maradt egyfajta üresség a házban, ami miatt nem tud aludni, ami nyugtalanítja. Levesz egy könyvet a polcról. Már egyáltalán nem álmos. Lámpát gyújt, és olvasni kezd, de végül inkább mégis lekapcsolja. Megérinti a kezén található sebhelyet. Régi már, nem fáj. Egy sertéstől szerezte. Még nagyon fiatal volt, kezdő, és úgy hitte, nem kell tisztelni a húst, míg a hús meg nem harapta, és kis híján oda nem lett a keze. A munkavezető és a többiek majd megpukkadtak a nevetéstől. Megkereszteltek, mondták neki. Az apja semmit sem szólt. A harapás után többé már nem a főnök fiának kezelték, egy lett közülük. De hol vannak már azok a munkatársak, hol van már az El Ciprés? A mobiljáért nyúl. Három nem fogadott hívás az anyósától. A feleségétől egy sem.

Úgy dönt, lezuhanyozik, nem bírja már ezt a hőséget. Megnyitja a zuhanyt, és a hideg víz alá tartja a fejét. Ki akarja törölni a távoli képeket, a makacsul ragaszkodó emlékeket. Az élve elégetett macskák és kutyák halmainak emlékét. Egyetlen karmolás is elég volt a halálhoz. Hetekig érződött az égett hús szaga. Emlékszik a sárga védőöltözetesekre, akik éjjelente járták az utcákat, hogy megöljenek és elégessenek bármilyen felbukkanó állatot.

Végigzubog a hátán a hideg víz. Leül a zuhanyzóban. Megrázza a fejét, de az emlékek csak nem távoznak. Akadtak csoportok, melyek embereket öltek, és titokban megették őket. A sajtó is megírta két munkanélküli bolíviai történetét, akiket szomszédjaik egy csoportja támadott meg. Felnégyelték és meggrillezték őket. A hideg rázta, mikor ezt a cikket olvasta. Ez volt az első nyilvános botrány, és egyben ez ültette el az ötletet a társadalomban, hogy bárhogy legyen is, a hús az hús, mindegy, honnan származik.

A vízsugárba tartja az arcát. Azt akarja, hogy a vízcseppek átmossák az agyát is. De tudja, hogy az emlékek még mindig ott vannak, nem távoznak. Voltak országok, ahol a bevándorlók kezdtek tömegesen eltűnni. A bevándorlók, a társadalom szélére sodródók, a szegények. Üldözték, majd, ha úgy alakult, leölték őket. Végül akkor legalizálták a dolgot, mikor elég nyomást gyakorolt a kormányokra a milliárdos üzletág, mely lényegében megbénult a vírus következtében. Átalakították a feldolgozóüzemeket és a szabályozásokat. És hamarosan megkezdték a jószágok tenyésztését, hogy kielégítsék a hatalmas húsigényt.

Kilép a zuhanyból, és úgy-ahogy megtörölközik. Belenéz a tükörbe, karikás a szeme. Ő egy olyan elmélet híve, amiről néhányan megpróbáltak beszélni, de nyilvánosan elnémították őket. A legnagyobb nevű zoológust, aki arról cikkezett, hogy a vírus puszta koholmány, igencsak hamar baleset érte. Ő úgy véli, hogy ez egy színjáték, melynek célja a túlnépesedés csökkentése. Amióta csak az eszét tudja, mindig a rendelkezésre álló források szűkösségéről beszéltek. Emlékszik még a zavargásokra, például Kínában, ahol az emberek a túlzsúfoltság miatt ölték egymást, azonban egyetlen médium sem mutatta be a helyzetet ebből a szempontból. Apukája mondta mindig, hogy a világ fel fog robbanni: „A bolygó bármelyik pillanatban a levegőbe repülhet. Meglátod, fiam, felrobban, vagy mind meghalunk valami vírusban. Nézd, mi van Kínában, ahol már elkezdték ölni egymást, mert nem férnek el. És itt nálunk hely ugyan még csak van, de víz nélkül fogunk maradni, élelem és levegő nélkül. Minden rosszra fordul.” Sajnálkozva nézte az apját, és úgy vélte öregekre jellemző gondolatok ezek, most azonban már úgy tartja, igaza volt.

A tisztogatás egyéb előnyökkel is járt: népességcsökkenés a szegények számának csökkenésével párhuzamosan, miközben újra megjelent a hús. Az árak magasak voltak, a piac azonban gyors ritmusban nőtt. Tömeges tiltakozások, éhségsztrájkok, kiálltak ellene az emberi jogi szervezetek, közben viszont egyre több olyan cikk, tanulmány és hír látott napvilágot, melyek átformálták a közvéleményt. Jó nevű egyetemek támasztották alá, hogy szükséges az állati fehérje az életben maradáshoz, orvosok bizonygatták, hogy a növényi fehérjék nem tartalmaznak minden esszenciális aminosavat, szakértők biztosítottak róla mindenkit, hogy csökkent a gázkibocsátás, de növekedett az alultápláltság, magazinok a növények sötét oldaláról cikkeztek. A tiltakozások egyre lanyhultak, miközben folyamatosan jelentek meg a hírek az esetekről, ahol az állati fertőzés miatt haltak meg.

Továbbra is fojtogatja a hőség. Meztelenül kisétál a háza tornácára. A levegő egy tapodtat sem moccan. Lefekszik a függőágyba, és megpróbál elaludni. Ugyanaz a hirdetés jut eszébe, újra meg újra. Egy gyönyörű, de visszafogottan öltözött nő vacsorát szolgál fel három gyermekének és a férjének. A kamerába néz, és így szól: „Ma különleges ételt adok a családomnak, a megszokott húst, csak még finomabbat.” Mind mosolyogva esznek. A kormány, az ő kormánya úgy döntött, hogy átnevezi a terméket. Az emberi húst „különleges húsnak” keresztelték el. Már nemcsak „hús” volt egy termék, hanem „különleges bélszínné”, „különleges bordává”, „különleges vesévé” vált.

Ő nem nevezi különleges húsnak. Ő a szakszavakat használja, hogy az emberire utaljon, de sosem hivatkozik személyként arra, ami egy termék. A feldolgozandó egyedek számára utal, az árukészletre, mely a rakodóban várakozik, a vágóhíd gépsorára, melynek tartania kell az állandó ritmust, rendezetten, az ürülékre, melyet trágyának kell eladni, a bélfeldolgozó részlegre. Senki sem hívhatja őket emberi lényeknek, mert azzal személyazonosságot adnának nekik. Terméknek nevezik őket, vagy húsnak, vagy ételnek. Ő viszont nem teszi, mert inkább sehogy sem akarja hívni őket.

2

A cserzőüzemhez vezető utat mindig végtelenül hosszúnak találja. Egyenes földút, hosszú-hosszú kilométereken keresztül, mely körül üres mezők húzódnak. Egykor tehenek, birkák, lovak legeltek rajtuk. Ma már semmi sincs ott, első ránézésre legalábbis minden kihalt.

Megszólal a mobilja. Lehúzódik az út szélére, és felveszi. Az anyósa az. Nem tud beszélni, éppen vezet, mondja neki. Anyósa halkan beszél, suttogva. Azt mondja, hogy Cecilia már jobban van, de még időre van szüksége, még nem tud visszamenni. Ő nem felel. Az anyósa leteszi.

A cserzőüzem szaga mindig nyomasztóan nehezedik rá, a hajjal, földdel, olajjal, vérrel, hulladékkal és vegyszerekkel teli víz szaga miatt. És Urami úr miatt.

A kihalt táj szinte kikényszeríti az emlékezést, hogy újra meg újra feltegye magának a kérdést, miért is dolgozik még mindig ezen a területen. Csak egy évig állt alkalmazásban az El Ciprés Húsgyárban, a középiskola befejezése után. Aztán úgy döntött, hogy állatorvosnak tanul, édesapja jóváhagyásával és örömére. Hamarosan megjelent azonban az állati vírus. Ő pedig hazaköltözött, mert az apja elméje megbomlott. Az orvosok időskori elbutulást állapítottak meg nála, ő azonban tudta, hogy abba őrült bele, hogy nem tudta elviselni az Átmenetet. Sokan haltak meg hirtelen fellépő depresszióban, mások valamilyen alternatív valóságba menekültek, megint mások egyszerűen véget vetettek az életüknek.

Meglátja a „Hifu Cserzőüzem. 3 km” feliratot. A tulajdonosa, Urami úr japán, és elmondható róla, hogy bár általában gyűlöli a világot, a bőrért teljességgel odavan.

Lassan ingatja a fejét, miközben a kihalt útszakaszon vezet, mert bár nem akar, mégis emlékszik. Az apja, ahogy a könyvekről beszél, melyek éjjel őrködnek felette, az apja, ahogy azzal gyanúsítja a szomszédokat, hogy bérgyilkosok, az apja, ahogy halott feleségével táncol, az apja, ahogy egy mezőn tévelyeg alsónadrágban, ahogy egy fának énekli a nemzeti himnuszt, az apja egy idősek otthonába zárva, ahogy eladja a húsgyárat, hogy ki tudja fizetni a tartozásokat, és hogy meg tudja menteni a házukat, apja üres tekinte, mely a mai napig fogadja, minden egyes alkalommal, mikor meglátogatja.

Belép a cserzőüzembe, és mintha hirtelen mellkason szúrnák, olyan érzés keríti hatalmába. A vegyszerek szaga az, melyeket a bőr lebomlásának megakadályozására használnak. Fojtogató szag. Mindenki teljes csöndben dolgozik. Első ránézésre szinte nem e világinak tűnik, egyfajta zen csendnek, ez azonban Urami úr miatt van, aki az iroda magasából figyeli az alkalmazottakat. Nemcsak kihajol és ellenőrzi a dolgozókat, hanem mindenfelé kamerák látnak helyette.

Felmegy az emeletre, az irodákhoz. Sosem kell várnia. Mindig ugyanaz a két titkárnő fogadja, akik, anélkül, hogy megkérdeznék, kéri-e, rooibos teát szolgálnak fel neki egy átlátszó csészében. Urami úr nemcsak egyszerűen ránéz az emberre, hanem méricskéli. Mindig mosolyog, és ő érzi, hogy amikor Urami úr ránéz, valójában azt számolgatja, hány négyzetméter bőrt lehetne tisztán lefejteni róla, ha levágnák és kikészítenék. Érzi, hogy képes lenne ott helyben lefejteni róla a bőrt.

Az iroda berendezése visszafogott, elegáns, azonban a falon Michelangelo Utolsó ítéletének egy olcsó reprodukciója lóg. Sokszor látta már a képet, de a mai napig nem tűnt fel neki, hogy az egyik szereplő egy lenyúzott bőrt tart a kezében. Urami úr őt figyeli, látja az arcára kiülő megdöbbenést, és a gondolatait találgatva azt mondja, hogy Szent Bertalan az, akit megnyúztak, színes részletnek találta a jelenetet. Ő bólint, de egyetlen szót sem szól, mert szükségtelennek tartja, hogy bármit is mondjon.

Urami úr beszél, úgy szónokol, mintha hatalmas igazságokat osztana meg népes hallgatóságával. Ajka nyáltól fényes, hal- vagy békaszerű. Van benne valami nedvesség és cikázás. Mondhatni, van valami angolnaszerű Urami úrban. Csöndben szemléli az előadót, hiszen végső soron ez ugyanaz a beszéd, amely minden látogatás alkalmával megismétlődik. Úgy véli, hogy Urami úrnak szavakkal kell megerősítenie a valóságot, mintha ezek a szavak alkotnák és tartanák fenn a világot, melyben él. Magában elképzeli ezt, és közben az iroda falai lassan elkezdenek eltűnni, az épület feloldódik, a japán titkárnők levegővé válnak és elpárolognak. Azért látja mindezt, mert így akarja, még ha ez sosem fog bekövetkezni, mert Urami úr számokról beszél, új vegyszerekről és festékekről, melyeket kipróbál. Elmagyarázza neki, mintha ő értené, milyen nehéz ezzel a termékkel, hogy hiányolja a marhabőrt. Bár, rögtön hozzáteszi, hogy az összes közül az emberi bőr a leglágyabb, természeténél fogva, hiszen ennek a legkisebbek a pórusai. Felemeli a telefonkagylót, és japánul mond valamit. Egyik titkárnője hatalmas mappával lép be. Kinyitja, és különböző típusú bőröket mutat neki. Olyan tisztelettel érinti meg őket, mintha kegytárgyak lennének. Elmagyarázza neki, hogy lehet elkerülni a sérülések miatti hibákat, melyek a szállítás során érik az árukészletet, hiszen ez a bőrtípus sokkal érzékenyebb. Ő a mappát bámulja. Most először mutatják meg neki. Urami úr közelebb lép hozzá, de nem érinti meg a mappát. Ujjával az egyik nagyon fehér és szeplőkkel teli bőrre mutat, és azt mondja, hogy ezek a legértékesebbek, de sajnos nagyon sok a selejtbe ment, a mély sérülések nagy száma miatt. Megismétli, hogy csak a felületi sérüléseket tudja eltüntetni. Azt mondja, hogy kifejezetten neki állította össze ezt a mappát, hogy bemutassa a húsgyárban dolgozóknak, milyen fajta bőrökre kell jobban odafigyelniük. Megáll, és előhúz egy metszetet az egyik fiókból. Odaadja neki, és azt mondja, hogy ő már megküldte az új vágásmintát, de tökéletesíteni kell, mert nagyon fontos, hogy milyen a vágás a nyúzás pillanatában, hiszen egy rosszul ejtett hasítás többméternyi bőrt tesz használhatatlanná, és hogy a metszéseknek szimmetrikusnak kell lenniük. Urami úr ismét felemeli a telefonkagylót. Egy titkárnő átlátszó teáskannával lép be. Int, mire a titkárnő újra tölt. Ő nem akar többet inni, mégis iszik. Urami úr alaposan megválogatja a szavait, azok harmonikusan bukkannak elő. Kicsiny, jól ellenőrzött, mégis repedésekkel teli univerzumot alkotnak. Olyan univerzumot, mely egyetlen rosszul megválasztott szótól is darabokra törhet. A nyúzógép alapvető fontosságáról beszél, hiszen ha rosszul van kalibrálva, szétszaggathatja a bőrt, hogy a friss bőrnek, amelyet a hűtőházba küldenek, több hűtésre van szüksége, mert így később kevésbé bajos megtisztítani a hústól, hogy mennyire fontos, hogy az árukészlet jól hidratált legyen, nehogy kiszáradjon a bőr, és hogy ezáltal elkerülhető a berepedezése, hogy beszélni kell a tenyésztőkkel erről, mert nem tartják be a magas víztartalmú étrend elvét, hogy mindig pontosnak kell lenni a kábításnak, mert ha figyelmetlenül vágják le őket, később ez meglátszik a bőrön, mely megkeményedik, és akkor nehezebb kikészíteni, mert, jegyzi meg Urami úr, „a bőrön minden meglátszik, ez a test legnagyobb szerve”. Túlzottan is tankönyvi spanyol kiejtéssel mondja mindezt, miközben végig mosolyog. Ezzel a mondattal a beszéde végéhez érkezik, majd kimérten elhallgat.

Ő tudja, hogy nem kell beszélnie, elég bólintania, de szavak dörömbölnek az elméjében, feltorlódnak, megsebesítik. Szeretné azt mondani, hogy felháborító, kegyetlenség, túlzás, szadizmus. Azt akarja, hogy ezek a szavak leszaggassák Urami úr mosolyát, átlyuggassák a kimért csöndet, addig préseljék össze a levegőt benne, míg csak meg nem fullasztják.

De csak hallgat és mosolyog.

Urami úr sosem szokta elkísérni a kijárathoz, most azonban lemegy vele. Mielőtt kilépnének, megállnak az egyik fehérítőmedence mellett. Urami úr ellenőrzi az egyik alkalmazott munkáját, aki egy még szőrös bőrt kezel a medencénél. Az egyik tenyészetből lehetnek, gondolja, mert a húsgyárból ők szőrtelenítve küldik a bőröket. Urami úr a kezével jelez valamit. Mire feltűnik az egyik részlegvezető, és kiabálni kezd a munkással, aki épp a húst nyúzza le egy friss bőrről. Úgy néz ki, rosszul csinál valamit. A munkás láthatóan nem hatékony munkavégzésének láttán a részlegvezető megpróbálja elmagyarázni Urami úrnak, hogy a húsológép egyik hengere elromlott, és hogy nincsenek hozzászokva a kézi nyúzáshoz. Urami úr újabb intéssel szakítja félbe. A részlegvezető erre meghajol, és távozik.

A cserzőgép dobjánál járnak. Urami úr megáll, és azt mondja, hogy fekete bőröket szeretne. Csak ennyit, mindenféle magyarázat nélkül. Ő pedig hazudik neki, és azt feleli, hogy hamarosan érkezik egy szállítmány. Urami úr bólint, és elköszön tőle.

Ahányszor kilép az épületből, szinte kényszert érez, hogy elszívjon egy szál cigarettát. És minden alkalommal odalép hozzá egy alkalmazott, és szörnyű dolgokat mesél neki Urami úrról. A pletyka szerint embereket ölt és nyúzott már az Átmenet előtt, háza falait emberi bőrök borítják, embereket tart a pincében, és hatalmas örömöt érez, ha élve megnyúzhatja őket, meg hasonlókat. Ő pedig nem érti, az alkalmazottak miért mesélik el neki ezeket a dolgokat. Minden lehetséges, gondolja ilyenkor, de csak annyit tud biztosan, hogy Urami úr terroruralommal vezeti az üzletét, és hogy ez működőképes.

Maga mögött hagyja a cserzőüzemet, és végre megkönnyebbül. És ismét azon morfondírozik, hogy miért teszi ki magát ennek. A válasz pedig mindig ugyanaz. Hogy tudja, miért csinálja ezt a munkát. Mert ő a legjobb benne, és ennek megfelelően is fizetik, mert nem ért semmi máshoz, és mert apja egészségi állapota is ezt követeli meg.

Az embernek néha magára kell vennie a világ súlyát.

3

Több tenyészettől rendelnek, de ő csak azokat veszi bele a húskörútba, akik a legnagyobb egyedszámmal dolgoznak. Korábban együttműködtek a Guerrero Iraola tenyészettel, de aztán romlott az áru minősége. Néhány tétel erőszakosnak bizonyult az árukészletben, és minél erőszakosabbak, annál nehezebb elkábítani őket. Korábban meglátogatta már a Tod Voldelig tenyészetet is, mikor első tranzakciójukat kellett véglegesíteni, de ez az első alkalom, hogy felveszi őket a húskörútba.

Mielőtt belépne, még felhívja az idősotthont, ahol az apja él. Nélida veszi fel, aki mindig túlzott lelkesedéssel igyekszik palástolni, hogy valójában egyáltalán nem érdekli mindaz, amivel foglalkozik. Hangja elektromosan vibráló, kiérződik azonban belőle, hogyan koptatja el és zabálja fel a fáradtság. Tájékoztatja, hogy az apja jól van. Don Armandónak nevezi. Közli, hogy hamarosan majd meglátogatja, és hogy már átutalta neki az e havi pénzt. Nélida pedig úgy felel, hogy kedveském, ne aggódj, kedveském, don Armando állapota stabil, megvannak a rossz pillanatai, de stabil. Ő visszakérdez, hogy a rossz pillanatok a rohamokra utalnak-e. A nő azt válaszolja, hogy ne aggódjon, nincs semmi olyasmi, amit ne tudnának kezelni.

Leteszi, és néhány percig még az autóban ül. A húga számát keresi. Fel akarja hívni, de aztán meggondolja magát.

Belép a tenyészetbe. Gringó, a tulajdonos az elnézését kéri, mert épp most esett be egy német, aki meg akar venni egy fontos tételt. Most mutathatja meg neki a tenyészetet és magyarázhat el neki mindent nulláról, mert semmit sem ért, kezdő még a szakmában, és ráadásul bejelentés nélkül érkezett, ezért figyelmeztetni sem tudta. Azt feleli, hogy nem zavarja a dolog, és hogy szívesen elkíséri őket.

Gringó ügyetlen. Úgy mozog, mintha a levegő túl sűrű lenne számára. Mintha képtelen lenne felmérni a saját teste kiterjedését. Nekimegy az embereknek, a dolgoknak. És izzad. Bőségesen.

Mikor megismerte, úgy vélte, hiba ezzel a tenyészettel dolgozni, Gringó azonban eredményesnek bizonyult, ő az egyike a keveseknek, akiknek sikerült több, az árutételekkel kapcsolatos problémát is orvosolnia. Megvan benne a finom részletek kezeléséhez szükséges intelligencia.

Gringó bemutatja a németnek. Egmont Schrei. Kezet fognak. Egmont nem néz a szemébe. Ránézésre frissen vásárolt farmert és egy még túlságosan is tiszta inget visel. Fehér sportcipővel. Kilóg a tenyészet közegéből jól vasalt ingével és koponyájához tapadó szőke hajával. De Egmont tudatában van ennek. Egyetlen szót sem szól, mert tisztában van mindezzel, ahogy azt is tudja, hogy ez az öltözék, amilyet csak egy kezdő külföldi viselne, aki soha életében nem járt még vidéken, pontosan alkalmas arra, hogy kialakítsa a megfelelő távolságot, mely majd segítségére lesz abban, hogy a számára megfelelő módon tudja nyélbe ütni ezt az üzletet.

Gringó előveszi az automata fordítóját. Ő is ismeri ezeket a kütyüket, de még sosem kellett használnia őket. Sosem utazhatott. Hamarosan rájön, hogy régi modell, amely csak három vagy négy nyelvet ismer. Gringó a készülékbe beszél, amely automatikusan fordítja minden egyes szavát németre. Azt mondja neki, hogy most megmutatja a tenyészetet, és hogy a tenyészbikával kezdi. Egmont bólint. Nem látni a kezét. Összefűzte a háta mögött.

Letakart ketrecekkel teli folyosókon haladnak. Gringó elmagyarázza Egmontnak, hogy a tenyészet olyan, mint egy nagy raktár az élő hús számára, és úgy emeli a magasba a kezét, mintha ezzel a szakma kulcsát adná át neki. A német viszont láthatóan nem érti, hogy mit mond. Gringó ejti hát a hangzatos meghatározásokat, és nekilát elmagyarázni a legalapvetőbb dolgokat, hogy külön tartja az egyedeket, mindegyiket a saját ketrecében, hogy így elkerülje az erőszakos jeleneteket, vagy hogy kárt okozzanak egymásban, netán megegyék egymást. A készülék női géphangon fordítja mindezt. Egmont bólint.

Ő viszont csak az iróniára tud gondolni. Hús, ami húst eszik.

Kinyitja a tenyészbika ketrecét. A padlón frissnek tűnő szalma és két, a rácsokhoz erősített fémvödör. Az egyikben víz van. A másik üres, ez az élelemé. Gringó a készülékbe beszél, és elmagyarázza, hogy ez a tenyészbika szaporította az egész Tiszta Első Generációt. A német kíváncsian pillant rá. Előveszi a saját fordítóját. Ez egy újabb modell. Megkérdezi, mi lenne ez a tiszta generáció. Gringó elmagyarázza, hogy a TEG olyan egyedek generációja, akik már fogságban születtek és nevelődtek, akiknél nincs semmilyen genetikai módosítás, ők nem kapnak injekciókat, amivel a növekedést siettetnék. A német mintha mindent értene, nem tesz megjegyzéseket. Gringó folytatja korábbi gondolatmenetét, úgy tűnik, ez jobban érdekli, és kifejti, hogy a tenyészbikákat a genetikai minőség miatt vásárolják. Ő ugyan azt mondja, hogy kasztrált tenyészbika, de technikailag nem az, mert megpróbálja megtermékenyíteni a nőstényeket, meghágja őket. Azért hívja kasztráltnak, mert ő jelzi, hogy a nőstények mikor állnak készen a megtermékenyítésre. A többi tenyészbikát arra tartják, hogy megtöltsék a spermatárolókat, ott, ahol begyűjtik a kellő spermamennyiséget a mesterséges megtermékenyítéshez. Az eszköz tovább fordít.

Egmont be akar lépni a ketrecbe, de megtorpan előtte. A tenyészbika megmoccan, ránéz, és a német hátrál egy lépést. Gringónak fel sem tűnik a német zavara. Tovább magyaráz. Azt taglalja, hogy a táplálási átszámításnak megfelelően vásárol tenyészbikákat, meg persze az izomzatuk függvényében, azért olyan büszke azonban, mert ezt nem vette, hanem tenyésztette, jegyzi meg immár másodszor. Azzal folytatja, hogy a mesterséges megtermékenyítés elengedhetetlen, hogy elkerüljék a betegségeket, és lehetővé teszi, hogy egységesebb árukészletet szállítsanak a hűtőházakba, több más előny mellett. Gringó ekkor rákacsint a németre, és megjegyzi: a befektetés csak akkor éri meg, ha több mint száz egyedet nevelnek, mert az eltartás és a szakképzett munkaerő is drága. A német a készülékébe beszél, és megkérdezi, hogy akkor mégis miért használnak kasztrált tenyészbikát, hiszen ezek nem sertések, sem lovak, hanem emberek, és megkérdezi, hogy miért is hágja meg őket a tenyészbika, amit nem is kellene, mert kevéssé higiénikus. Férfihang fordítja. Ez a készülékhang sokkal természetesebbnek hat. Gringó hallható feszélyezettséggel nevet fel. Senki sem hívja őket embereknek, hisz ez itt tilos. „Nem, persze hogy nem sertések, bár genetikailag nagyon is hasonlóak hozzájuk, csak éppen nem hordozzák a vírust.” Csönd áll be. A gép hangja megbicsaklik. Gringó ellenőrzi a szerkentyűt. Megütögeti, és a gép újraindul. „Ez a hím képes észrevenni, mikor tüzel egy nőstény, és számomra megfelelő állapotba hozza. Megfigyeltük, hogy amikor a tenyészbika meghágja őket, a nőstények hajlamosabbak megtermékenyülni. De vazektómiát végeztek rajta, nehogy teherbe ejtse őket, mert kontrollálni kell a genetikai állományt. Emellett pedig rendszeresek a felülvizsgálatok. Tiszta, és be van oltva.”

Látja, ahogy Gringó szavai megtöltik a teret. Könnyelmű, súlytalan szavak. Szavak melyek összekeverednek másokkal, az érthetetlen kifejezések a mechanikusokkal, melyeket géphangok mondanak ki, egy mechanikus hang, amely nem tudja, hogy ezek a szavak bármit képesek elrejteni, sőt akár meg is tudnak fojtani bárkit.

A német csöndben bámulja a tenyészbikát. Mintha irigység és csodálat lenne a pillantásában. Felnevet, és így szól: „Milyen jó élet is ez.” A gép fordít. Gringó meglepetten kapja oda a fejét, és ő is felnevet, így palástolva saját zavarát és undorát. Ő pedig közben látja, hogyan bukkannak fel a kérdések, melyek egymásba gabalyodnak Gringó elméjében: Mégis, hogyan képes ez egy egyedhez hasonlítani magát? Hogy kívánhatja, hogy olyan legyen, mint egy állat? A kényelmetlen és hosszúra nyúló csöndet követően Gringó így válaszol: „Csak hát meglehetősen rövid élet. Mikor már nem hasznos többé, a tenyészbika is a húsgyárban végzi.”

Gringó úgy folytatja, mintha kötelező lenne. Ideges. Ő pedig azt bámulja, hogy csurognak végig a homlokán az izzadságcseppek, és hogy állapodnak meg egy pillanatra arca bemélyedéseiben. Egmont megkérdezi, hogy beszélnek-e. Gringó azt feleli, hogy kiskoruktól fogva elkülönítve tartják őket inkubátorokban, utána pedig ketrecekben. És hogy kiveszik a hangszálaikat, mert így jobban kezelhetőek. Senki sem akarja, hogy beszéljenek, mert a hús nem beszél. Kommunikálni kommunikálnak, de csak valamilyen kezdetleges nyelven. Tudni lehet, mikor fáznak, mikor van melegük, ilyen alapvető dolgokat.

A tenyészbika megvakarja az egyik heréjét. Homlokára forró vassal egymásba fonódó T és V betűket égettek. Meztelen, mint a tenyészet többi egyede is. Pillantása zavaros, mintha a szavak kiejtésére való képtelenség mögött az őrület lapulna meg.

– Jövőre bemutatom a Faluszövetségben – folytatja Gringó győzedelmes hangon, és úgy nevet fel, hogy arról egy falat kaparó patkány jut az ember eszébe. Egmont értetlenül néz rá, Gringó pedig elmagyarázza, hogy a Faluszövetség minden évben díjakat oszt a legjobb egyedek, a legtisztább fajok számára.

A ketrecek között haladnak. Úgy saccolja, hogy csak ebben az istállóban lehet több mint kétszáz egyed. De nem ez az egyetlen istállójuk. Gringó odalép hozzá, és a vállára teszi a kezét. Mintha nagyon súlyos lenne az a kéz. Meleget érez, a kéz izzadását, mely elkezdi átnedvesíteni az ingét. Gringó halkan, szinte suttogva szól hozzá:

– Tejo, idehallgass, jövő héten megküldöm neked az új készletet. Prémium hús, export. Lesz benne néhány TEG.

Érzékeli a füléhez közeli, szaggatott légzést.

– Előző hónapban két beteg volt az árukészletben. A Közegészségügy nem engedélyezte a csomagolásukat. Odadobtuk őket a Dögevőknek. Krieg azért küldött, hogy megmondjam, ha ez megesik még egyszer, akkor másik tenyészethez fordulunk – felel neki.

Gringó bólint.

– Befejezem a némettel, és rendesen átbeszéljük.

Az irodájába kíséri őket. Itt nincsenek japán titkárnők, sem rooibos tea, gondolja. Szűkös a tér a falként szolgáló farostlemezek között. Prospektust nyújt oda neki, és azt mondja, olvassa el. Elmagyarázza Egmontnak, hogy vért exportál terhes nőstények speciális csoportjától. Tisztázza, hogy ez a vér egyedi tulajdonságokkal bír. Ő pedig piros és nagy betűkkel nyomtatva olvassa, hogy ez az eljárás csökkenti az árucikkek tétlenül töltött óráinak számát.

Azt gondolja: árucikk, még egy szó, amely elsötétíti a világot.

Gringó tovább szövegel. Tisztázza, hogy a vemhesek vérének felhasználási lehetősége végtelen. Hogy az üzletág kialakulása előtt ezt még nem tudták kiaknázni, mert illegális volt. Hogy kész vagyonokat fizetnek neki, hogy levegye a vérüket, attól függetlenül is, hogy a vérszegénységtől végül elvetélhetnek. A gép pedig fordít. A szavak meghökkentő súllyal zuhannak az asztalra. Gringó azt mondja Egmontnak, hogy olyan üzletág ez, amelybe megéri befektetni.

Ő nem felel. A német sem szól. Gringó az ingujjával szárazra törli a homlokát. Ismét kilépnek az irodából.

Áthaladnak a tejgazdálkodás részlegén. Gépek szívják a tőgyeket, ahogy Gringó nevezi őket. „Első osztályú a tej minősége, amely ezekből a tőgyekből jön – mondja a gépnek, és egy pohárral kínálja őket, miközben tovább magyaráz: – Frissen fejt.” Egmont megkóstolja. Ő csak megrázza a fejét. Gringó azt meséli, hogy kezesek, és hogy hasznos, de rövid életet élnek, hogy sajnos gyorsan stresszes állapotba kerülnek, amikor már használhatatlanná válnak, és akkor ezt a húst gyorsan a hűtőházba kell küldenie, olyanba, amely a gyorséttermeket látja el, hogy legyen még valami kis nyereségük belőlük. A német biccent, és azt mondja, hogy „sehr schmackhaft”, a gép pedig fordítja, hogy „nagyon ízletes”.

Áthaladnak a vemhesek karámján. Tudja, hogy számos tenyészetben megcsonkítják azokat az egyedeket, akik megölik a magzatukat azzal, hogy a rudakhoz csapkodják a hasukat, vagy azzal, hogy nem esznek tovább, mindent megtéve azért, hogy a csecsemő ne szülessen meg, és ne egy húsgyárban haljon meg. Mintha tudnák, gondolja.

Gringó gyorsít, és Egmontnak magyaráz, aki nem látja az asztalokon fekvő vemhes példányokat.

A szomszédos helyiségben az inkubátorba helyezett ivadékok láthatóak. A német a gépeket bámulva ácsorog. Fotóz.

Gringó odalép hozzá. Érzi teste ragacsos szagát, amely mintha valami betegséget akarna kiizzadni magából.

– Aggaszt, amit a Közegészségügyről mondtál. Holnap újra felhívom a szakértőket, hogy ellenőrizzék le a készletet. Ha selejt kerülne hozzád, csak hívj fel, és levonom az árból.

A szakértők, gondolja, orvostudományt tanultak, de amikor a tenyésztelepek állományát vizsgálják át, senki sem hívja őket orvosoknak.

– Még valami, Gringó, ne takarékoskodj többet a szállításra szánt kamionokon! A minap félholtan érkeztek be.

Gringó bólint.

– Senki sem tesz úgy, mintha első osztályon utaznának, de ne halmozd már így egymásra őket, mintha liszteszsákok lennének, mert elájulnak, beverik a fejüket, vagy meghalnak, és azt ki fizeti ki? Aztán meg felsértik magukat, és akkor a cserzőüzemek kevesebbet fizetnek a bőrükért. A főnök sem ért egyet ezzel a gyakorlattal.

A kezébe nyomja Urami úr mappáját.

– Főleg a világosabb színű bőrökkel legyetek óvatosabbak! Néhány hétre itt hagyom nálad ezt a mappát a mintákkal, hogy jól meg tudd figyelni az értékeket, és hogy nagyobb odafigyeléssel tudd kezelni a legdrágább típusokat.

Gringó elvörösödik.

– Megjegyzem, nem történik meg újra. Lerobbant az egyik kamion, és hogy teljesíteni tudjam a rendelést, a megszokottnál többet rakattam fel egy járműre.

Már a következő istállóban járnak. Gringó kinyitja az egyik ketrecet. Előhúz egy nőstényt, akinek kötél van a nyaka körül.

Kinyitja a száját. Mintha fázna. Reszket.

– Nézd ezt a fogazatot! Teljesen egészséges.

Felemeli a karját, széttárja a lábát. Egmont odahajol, hogy megnézze. Gringó a gépbe beszél.

– Sokat kell befektetni oltásokba és gyógyszerekbe, hogy egészségesen tartsuk őket. Sok antibiotikum fogy. Minden egyed papírjai naprakészek és rendben vannak.

A német figyelmesen szemléli a nőstényt. Körbejárja, lehajol, megnézi a lábait, szétnyitja az ujjait. A készülékbe beszél, mely fordít:

– Ez egy megtisztított generáció?

Gringó elnyom egy mosolyt.

– Nem, ez nem a Tiszta Generáció. Ez egy genetikusan módosított példány, hogy gyorsabban növekedjen, amit megfelelő élelemmel és injekciókkal egészítünk ki.

– De ez megváltoztatja az ízét?

– Nagyon ízletesek. Persze a TEG a legkiválóbb minőségű hús, de ezeknek is rendkívüli a minősége.

Gringó előhúz egy csőhöz hasonlatos szerkezetet. Ő már ismeri őket. A húsgyárban is ilyeneket használnak. Hegyét a nőstény karjához illeszti. Megnyom egy gombot, a nőstény fájdalmasan eltátja a száját. Karján milliméteres, de erősen vérző sebhely marad. Gringó int egy alkalmazottnak, aki már oda is lép, ellátni a sebesülést.

Kinyitja a csövecskét, benne egy darabka a nőstény karjából, színhús. Hosszúkás, nagyon kicsi, nem nagyobb, mint egy fél ujj. Odaadja a németnek, és azt mondja, kóstolja csak meg. A német vacillál. De néhány másodpercet követően megízleli, és elmosolyodik.

– Nagyon ízletes, nemde? És ezenfelül, egy darab tömör fehérje – mondja Gringó a gépbe, amely fordítja.

A német bólint.

Gringó odalép hozzá, és halkan ezt mondja:

– Első osztályú hús, Tejo.

– Ha kemény húsút küldesz, azt el tudom sikálni a főnök felé, ő is tudja, hogy a kábítók melléfoghatnak az esésnél, de a Közegészségügy az más dolog, velük nem viccel az ember.

– Így van, persze.

– A sertéseknél és teheneknél még elfogadtak kenőpénzt, de manapság felejtős. Mindenki teljesen paranoiás a vírus miatt. Felfogtad? Feljelentenek, és bezárják a húsgyárat.

Gringó bólint. Megragadja a kötelet, és visszavezeti a nőstényt a ketrecébe. Az elveszti az egyensúlyát, és a szalmára esik.

Sült hús szaga terjed a levegőben. A segédmunkások pihenőjénél járnak. Bordát sütnek nyárson. Gringó elmondja Egmontnak, hogy reggel nyolckor kezdték elkészíteni a bordát, „hogy szétomoljon a szájban a hús”, ezen túl viszont, mindjárt megesznek egy ivadékot is. Felvilágosítja: „Ez a legomlósabb hús, ami csak létezik, kevéske, mert nem nyom annyit, mint egy fiatal tehén. Azt ünnepeljük, hogy egyikük apa lett. Kérnek egy szendvicset?” A német bólint. Ő nemet mond. Meglepetten néznek rá. Húst senki sem utasít vissza, egy egész havi fizetésbe is kerülhet. Gringó semmit sem szól, mert tudja, hogy az eladásai attól függnek, hogy ő hány egyedet vesz meg tőle. Az egyik munkás levág egy darab húst az ivadékról, és két szendvicset készít belőle. Narancsos-piros színű csípős szósszal öntözi meg.

Odaérnek a legkisebb akolhoz. Gringó kinyit egy újabb ketrecet. Int nekik, hogy nézzenek be. Ezt mondja a gépbe: „Elkezdtem elhízottakat nevelni. Túletetem őket, és így eladhatom az egyedeket azoknak a húsgyáraknak, melyek zsírral dolgoznak. Mindenfélét gyártanak, még gourmet kekszeket is.”

A német kicsit távolabb lép, hogy meg tudja enni a szendvicsét. Előrehajolva eszik. Nem akarja összemaszatolni az ingét. A szósz a cipőjéhez közel csöppen a földre. Gringó odalép hozzá, hogy szalvétát adjon neki, Egmont azonban int, hogy minden rendben van, és hogy a szendvics kiváló. Ott áll előrehajolva, és csak rág.

– Gringó, fekete bőrűre van szükségem.

– Éppen előtárgyalásban állok, hogy szállítsanak egy afrikai árukészletet. Nem te vagy az első, aki ezt kéri.

– Utána visszaigazolom az egyedszámot.

– Úgy tűnik, egy híres tervező kihozott egy kollekciót fekete bőrrel, arra számítunk, hogy télre fog berobbanni a dolog, mindenki ezt akarja majd.

Menni akar. Nem bírja tovább elviselni Gringó hangját. Nem bírja tovább látni, hogyan gyűlnek össze a levegőben a kimondott szavak.

Áthaladnak egy fehér, új istállón, amelyet nem látott, mikor belépett. Gringó rámutat, és azt mondja a gépbe, hogy egy új üzletbe is befektet, tenyészteni fog néhányat szervátültetéshez.

Egmont érdeklődve közelebb lép. Gringó beleharap a szendvicsébe, és teli szájjal magyaráz tovább: „Végre elfogadták a törvényt. Még további engedélyekre és ellenőrzésekre van szükségem, de ez a legjövedelmezőbb ágazat. Még egy jó üzlet, amibe megéri befektetni.”

Elbúcsúzik tőlük. Nem akar többet hallani. A német épp a kezét nyújtaná neki, de visszarántja, mikor meglátja, hogy zsíros a szendvicstől. Elnézést kér egy mozdulattal, és ezt suttogja: „Entschuldigung”. Mosolyog. A gép nem fordítja.

Szája sarkából lassan lecsöppen a narancspiros szósz, és fehér sportcipőjén landol.