A fordítás alapjául szolgáló mű:

Natasha Solomons: Cleopatra

Text copyright © Natasha Solomons, 2025

Originally published in the English language in the UK by Manilla Press, an imprint of Bonnier Books UK Limited, London

Fordította Vándor Judit

Hungarian translation © Vándor Judit, 2025

© Athenaeum Kiadó, 2025

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-604-0

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Gáspár Katalin

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borítóterv és illusztrációk: Alexandra Allden

Korrektor: Marsi Mónika

Nyomdai előkészítés: Komlós Andrea

Elektronikus verzió: eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Gyermekeimnek, Luke-nak és Larának, akik őszinte megkönnyebbülésemre sokkal jobb barátságban élnek, mint a Ptolemaiosz testvérek

„Ó, hát még nem ismersz?”{1}

Antonius és Cleopatra, III. felvonás, 11. szín

1.

KLEOPÁTRA

Azt akarom, hogy olyannak lássatok, amilyen vagyok. Lehet utálni, szeretni, megvetni, de előbb ismerjetek meg. Lánynak és istennőnek születtem. Jövendő királynőnek, ha megélem. Apám udvarában rengeteg az ellenségem, közülük nem egy a saját családom tagja. Rosszindulatuk úgy mászkál a bőröm alatt, mint a hangyák, és ha a gonosz gondolatok tettek lennének, akkor, amint a hangyák, azok is felmásznának az ágyam lábán, és kiennék a szememet. Ám mégsem vagyok teljesen egyedül. Kharmión az első pillanattól fogva velem él. Elvették az anyjától, akire nem is emlékszik, ahogy kikerült az anyaméhből nekem ajándékozták, melegen beburkolták, tejjel jól lakatták. Egy istennőnek szolgálóra van szüksége, aki törődik vele, aki úgy formálódik a kívánságaihoz, akaratához, mint a kavics, amelynek élét lesimítja, formázza és csiszolja a tenger tenyere. A papok őt választották nekem, amikor megtudták, hogy csak pillanatokkal utánam született meg. Az istenek akarata, hogy örökké együtt legyünk. Csecsemőként egy bölcsőben aludtunk – mert nem szeretek egyedül lenni –, a testünk egymáshoz simult, összebújtunk, karját a nyakam köré fonta. Két rabszolgatestvér szoptatott bennünket, és akkor is egymás mellett voltunk. Ahogy nőttünk, mellettem vagy az ágyam lábánál szunyókált, ahogy éppen kívántam.

Én adtam neki nevet, amikor a nyelvem már tudott szavakat formálni. Addig nem volt neve. Mert minden porcikája az enyém volt – még a neve is. Kharmión, az öröm adományozója. Azt mondja, az öröm, amit benne láttam, csupán saját tiszta és ragyogó örömöm tükröződése volt. A rabszolgám, ám sokáig nem akart szabad lenni. Mert amikor szeretünk, nem vagyunk-e mindannyian rabszolgák, akik elégedettek leigázottságukkal? És így, a magam módján, én is az övé vagyok, hozzá láncol a szeretet.

Ma pirkadat óta a nagy könyvtárban vagyunk. A tudósok nádtollai úgy sercegnek a papiruszokon, mintha egérlábak kapirgálnák a lapokat. Egyikük sem figyel ránk, mert minden reggel itt ülünk a tanítómmal, aki azt a feladatot adja nekem és Kharmiónnak, hogy másoljunk le egy szöveget, majd halkan, suttogva kikérdez bennünket, így ellenőrzi, hogy értettük-e. A nap úgy kukucskál be a magas ablakon, mint egy iskolás fiú, aki szeretné lemásolni, amit írtam. Az asztalok között az oszlopok sorát a nap járásának megfelelően tervezték, vigyáznak, ne vetüljön zavaró árnyék az asztalainkra és a jegyzeteinkre. A mozaikok visszafogott színekben pompáznak, hogy ne vonják magukra a buzgó tudósok tekintetét. A kék szökőkutakban csobog a víz, hűsíti a levegőt, megnyugtatja az elmét. A Muszeion nagykönyvtárát nyelvek, témakörök majd ábécé szerint rendszerezték. Tetszik az elv, tetszik, ahogy a tudást tagolják, maga a rendszer is kedvemre való, ugyanúgy, mint egy remek festmény vagy egy tökéletesen szőtt minta a kelmén. A könyvtár a múzsáknak és a tanulásnak szentelt templom. A főkönyvtáros pap a polcok között sétál, mindig készen arra, hogy segítsen és tanácsot adjon, vagy köntöse alól előhúzza pálcáját, és ráhúzzon a szerencsétlen tudós kezére, aki megszegte a szabályokat – jelet vont egy irodalmi tekercsre, vagy ami sokkal rosszabb, becsempészett egy kis délutáni falatozni valót. Az étel és ital itt szigorúan tilos, féltik a tekercseket, nehogy kár essen bennük, és a rágcsálókat sem szabad idecsábítani. Kharmiónnal szeretjük bosszantani a főkönyvtárost. Sajtdaraboknak látszó festett fadarabkákat viszünk magunkkal, vagy festett üvegű boros serlegeket, amelyek úgy néznek ki, mintha folyadék lenne bennük. Csak azért, hogy bosszantsuk. Ámbár abban biztos vagyok, hogy a pálcájával nem merne az ujjamra ütni.

Ma érzem, hogy a tudósok nyugtalanok. Tudom, bár senki nem mondja meg nekem, mert védenek az igazságtól, ahogy pálmalegyezővel védenek a nap tüzétől, de tudom, hogy Alexandria népe gyűlöli az apámat. Róma a bajok gyökere; Róma, amely évek óta a határainkon ólálkodik, szemet vetett a gazdagságunkra. Egyiptom talán gazdag, de a seregeink nem érnek fel a római légióval. Láttuk, ahogy más országok összeomlanak, kivágják őket, mint a fát, kincseiket és népeiket Rómába hurcolják. A római hatalom a fosztogatásra, a rabszolgákra és a kapzsiságra épül. Amit nem birtokolhatnak, azt eltapossák és felégetik. Róma tengerén mi vagyunk a szabadság utolsó jelzőfénye a sötétben. Egy nap azonban értünk is eljönnek.

Apám kétségbeesésében egy cím formájában vásárolt kegyelmet Rómától: megkapta a római nép barátja és szövetségese titulust. A cím egyelőre ígéret arra, hogy nem fognak minket bekebelezni. De még egy fáraónak is túl nagy az az ár, amit ezért fizetnie kell. Így sajnos a nádasok földi oldalán élő isten-királynak adókat kell kivetnie. Egyiptom népe azonban nehezményezi, ha az uralkodójuk Róma érdekében a zsebükbe nyúl. A gyűlöletük általában enyhe. Morgolódó ellenszenv, ami soha nem sodor el semmit, nem duzzad erőszakká. De most az ellenséges érzület fortyogni kezdett. Apám megint csak Rómához fordult segítségért, könyörgött a saját népe ellen. Ha megkérdezett volna, megmondom, hogy hibát követett el.

Apám kérésére Róma küldött egy követet, aki igyekezett nyugalmat teremteni, elcsitítani az ellenállást. A helyzet ettől csak romlott. Kharmión azt mondja, hogy a szerencsétlen római szekere véletlenül átment egy macskán. Nem vagyok benne biztos, hogy valóban megölte a macskát – ha egyáltalán létezett –, vagy csak egy kitalált bűntény áldozatáról regéltek, amellyel mentegetni lehetett a valóságos gyilkosságot. A rómait ugyanis valóban gyilkossággal vádolták – a macska az egyik szent állatunk –, és a tömeg véres bosszúért lihegett. Apám azzal, hogy közbelépett a római életéért, csak még jobban felkorbácsolta a kedélyeket, a szerencsétlent a csőcselék kirángatta a házából, az emberek darabokra szaggatták, a fejét letépték, a testét kizsigerelték, darabokra tépték, mint a macska az egeret úgy hagyták a véres utcakövön. Attól a pillanattól fogva tudtam, hogy apám veszített a hatalmából, és azóta is érzékelem, hogy napról napra egyre kevesebb marad belőle.

Ha már itt is sutyorognak, akkor a békétlenség eljutott a palotáig is. Maga a könyvtár ugyanakkor továbbra is olyan nyugodalmas, mint mindig; a Muszeion központjában, egy hatalmas négyszögletes medence előtt maga Platón elnököl. Felfelé, a templom tetején lévő nyílás felé néz, de ahogy a fejét félrehajtja, és a homlokát ráncolja, nehéz eldönteni, hogy elmélyülten gondolkozik-e, vagy a zord időjárás miatt aggódik. Sóhajtok, átolvasom a fordításomat; arámiról fordítottam görögre. Költészetnek nevezik, de a magam részéről jobban szeretem az eredeti görög verseket, amelyek világiasabbak, elegánsabbak és szórakoztatóbbak. Ez az arámi vers olyan, mint az elhervadt rózsa. Szívesebben tanulmányoznám a vidéki adóügyekről szóló értekezéseket, amelyek megfejtésével az előző hetet töltöttük. Kharmión elfojt egy ásítást, és nyögve az asztalra hajtja a homlokát. Kuncogva bökdösöm. Miután kikérdeztek minket a szörnyűséges versből, és én minden kérdésre helyesen válaszoltam, Kharmión meg egyikre sem, a tanár felsóhajt.

– Jöjj! Visszakísérlek a palotába.

– Kérlek, szeretnék még egy kicsit itt időzni. Neked nem kell velünk maradnod. Remekül megvagyunk egyedül is – mondom.

Általában megérti a kérésemet, és jó kívánságokkal visszavonul, de ma a fejét rázza.

– Nem hagylak itt őrök nélkül – és jelet ad. Tíz katona közeledik.

Megszoktam a jelenlétüket, persze Kharmión és én tökélyre fejlesztettük, hogy lehet megszabadulni tőlük, ha szükséges. Talán butaság, de nagy merészen azt hisszük, ha meg tudunk szökni az őreim elől, akkor bármelyik orrgyilkost is ki tudjuk cselezni.

– Gondosan készítsétek elő a holnapi szövegeket – figyelmeztet a nevelőnk.

Engem nem kell noszogatni, de Kharmiónt semmi sem tudja tanulásra csábítani. A tudomány egyáltalán nem érdekli, ennek ellenére még nem találkoztam olyan emberrel az udvarban, akit ne tudott volna elbűvölni és akit ne tudott volna rávenni, hogy árulja el neki mindazt a titkot, amit rábíztak.

Miután a tanárunk elmegy, Kharmiónnal a mögöttünk masírozó őrökre ügyet se vetve sétálgatunk a könyvtárban. Szerencsére tiszteletteljes távolságban maradtak. Az olvasóterem különböző részlegeiben egymástól szabályos távolságban állnak a fából faragott íróasztalok és állványok. A kőépület hatalmas, oszlopokkal díszített épület, mindegyik oszlop az adott részleghez illően díszített: dór oszlopok a görög szövegeket őrző gyűjteménynél, faragott, festett egyiptomi oszlopok az egyiptomi szövegeknél. A görög részleg a legnagyobb, itt van a legtöbb ember, úgy nyüzsögnek itt a tudósok, mint a piacon a tyúkketrecben a csirkék. A második legnagyobb terem az egyiptomi szövegeké, ez is zsúfolásig tele van diákokkal és papokkal, akik belemerülnek a vallás és az isteni törvények titkait tartalmazó szövegekbe. A többi idegennyelv is saját, gondosan katalogizált, rendezett teret kap: latin, arámi, gall szövegek, troglodita tekercsek, és csodásan illusztrált arab és szír szövegek. Kharmiónnal ellibegünk mellettük, elhagyjuk a gondosan feltekert papirusz-, pergamen- és papírtekercseket, mind szépen egymásra téve, mint a méhkasban a kaptár. Amikor a görög részlegnél sétálunk, megállok, és óvatosan leveszek egy tekercset a felső polcról. Egy fiatal férfi meglepődve néz rám, már épp tiltakozna, amikor rájön, ki vagyok, és becsukja a száját. Tovább sietünk, míg elérünk ahhoz a helyhez, amit a legjobban szeretek a könyvtárban.

Itt, a hajó részlegben sokkal kevesebb az ember. Elbújunk egy oszlop mögé, és leülünk. Kharmión édességet varázsol elő a tunikájából. Itt jól el tudunk rejtőzni a főkönyvtáros szeme elől. Ezek a tekercsek itt nem hajókról, óceánokról vagy a tengeri törvényekről szólnak. Ezek azok az iratok, amelyeket a fáraók az évszázadok során elkoboztak a kikötőinkbe érkező hajóktól. A mi törvényeink szerint a könyvtárosainknak alaposan át kell nézniük az alexandriai kikötőkbe érkező összes tekercset, és ha nem a már itt őrzött szövegek másolatai, akkor a könyvtár kölcsönveszi őket, hogy lemásolhassák. Természetesen a szerencsétlen kereskedő vagy utazó soha nem az eredetit kapja vissza, hanem a másolatot. Apám és előtte apám apjai a világ minden tájáról elloptak minden tudhatót, és azután itt halmozták fel a megereszkedett, túlzsúfolt polcokon.

Egy kis ideig csendben ülünk, csak a cuppogás hallatszik, ahogy a becsempészett édességet majszoljuk. A levegő rozmaringtól és mirhától illatos, így lehet távoltartani a molyokat és más káros, mocskos, szentséggyalázó rovarokat, de mellette a papirusztekercsek száraz szaga is érződik, és ettől a gondolatoknak és szavaknak csábítóan izgalmas gyógynövény illatuk van. A görög rész felé pillantok, itt őrzik Arisztotelész és Platón eredeti kéziratait. A filozófusok a saját kezükkel írták le ezekre a tekercsekre a gondolataikat, amelyeket most itt őrzünk. A tanítónk mutatta meg egyik délután, amikor nagyon elégedett volt a heti ellenőrzés során a munkánkkal. Pontosabban én teljesítettem nagyon jól, annyira jól, hogy az elég volt kettőnknek is, Kharmiónnak és nekem (nekem köszönhetően Kharmión is elég jól teljesített).

Ezekre a falakon belül őrzött tekercsekre jegyezték fel a múlt történelmét: Trója ostromától kezdve (a tojást, amelyből Heléna kibújt, a Muszeion egy másik részlegében tárolják) Nagy Sándoron át még apám csekélyke eredményeit is itt őrzik. Ezeken a polcokon az egész világon lévő összes gondolatot, lehetőséget, elképzeléseket megtalálhatjuk. Rendben, pontosítok, az egész görög és egyiptomi világ gondolatait, de hát mit számít a többi, nem igaz? A tunikámba törlöm a kezemet, gondosan eltávolítok minden ragacsot, utána kitekerem a kölcsönvett tekercset. Kharmión a vállam fölött kukucskál bele.

Ez az első Ptolemaiosz élettörténete, Sándor hadvezéréé, és az én ősömé. A mi fáraóink mind tőle származnak. Sándor halála után Ptolemaiosz, a kedvenc hadvezére Sándor testét aranykoporsóba fektette, és idővel az új városba, Alexandriába vitette. Ptolemaiosz lett az új dinasztia, az én dinasztiám első fáraója. Szeretem olvasni életének ezeket a részleteit, Sándor szomorú halálát, az új város születését. A halott király az aranykoporsóban. Azért olvashatom most, háromszáz évvel később, mert Ptolemaiosz nemcsak katona volt, hanem történetmesélő is, saját életének narrátora. Ez a kedvenc tekercsem, és olyan sokszor néztem át, hogy szinte betéve tudom. Most csak az első pár mondatot olvasom el, aztán az oszlopnak dőlök.

– Azt hiszem, olyan szeretnék lenni, mint Ptolemaiosz – mondom Kharmiónnak.

– Természetesen olyan leszel. Uralkodni fogsz, bölcsen és szeretetben.

– Igen. Így lesz. De meg akarom írni, ahogy ő tette. Megírom a saját történetemet.

Kharmión kissé meglepődve, de kíváncsian néz rám:

– Én nem írok le egyetlen szót sem, amit nem feltétlenül muszáj. De hát szerencsés vagyok. Belőlem csak az érdekes, hogy téged tükrözlek vissza. Te vagy a palota, én csak a víztükör, azért vagyok, hogy te még fényesebben ragyogj.

Nevetek, és hitetlenkedve mondom:

– Szóval csak azért hibázol a feladataidban, hogy én jobbnak tűnjek?

Kharmión elmosolyodik. Ismét az oszlopnak támaszkodom, és folytatom.

– Megírom a saját történetemet. És egy nap majd ide kerül, a könyvtárba, és a következő ezer évben, akik bejönnek ide, elolvashatják, pontosan úgy, ahogy megesett. Látni fognak. Ismerni. Úgy ismernek, mintha itt sétálgatnának az udvarunkban, a palotában. Nem hagyom, hogy mások értelmezzenek. Olyan leszek, mint Ptolemaiosz. Minden egyes szót én magam írok le.

Kharmión egy pillanatig hallgat, arckifejezése komoly.

– Ne legyen túl hosszú, Kleo. Talán, ha nem csinálsz túl sok mindent, akkor nem is kell sokat írnod – jegyzi meg fanyar mosollyal.

Én nevetek, ő mosolyog. Nyújtózom, ásítok, és biztosra veszem, hogy ez a könyvtár, csakúgy, mint a benne őrzött sok gondolat, örökké megmarad.

Kharmiónnal skorpióversenyt rendezünk a palotában, a skorpiók lába a sima márványpadlón kaparászik. Kiabálunk örömünkben, szalmaszállal böködjük őket, hogy minél gyorsabban fussanak. De azután nagy bosszúságomra rémült rabszolgák érkeznek, és leállítják a játékot. – Mi van, ha megmarnak, hercegnő? – kérdik. Senkit nem aggaszt, hogy mi történhetne Kharmiónnal.

Akárhogy is, nem törődöm velük. Kézen fogom Kharmiónt, kimegyek vele a kertbe, kikerülöm az összes palotaőrt, és folytatjuk a versenyt a citromligetben, ahol a házi rabszolgák nem találhatnak ránk. Szeretem Kharmiónt, mert tisztességesen versenyez, nógatja a skorpióit, hogy gyorsak legyenek és nyerjenek, sose adja fel a versenyt, pedig az úrnője vagyok és hercegnő. Olyan sokáig játszunk, hogy észre sem vesszük, amikor a sötétég már belopakodik a ligetbe. Visszaosonunk a palotába, reméljük, hogy senki nem vett bennünket észre, de persze tévedtünk. Azonnal megpillantanak, a ruhám pedig csupa kosz.

A palotaőrök felügyelője tombol a dühtől.

– Azt mondták, hogy ma az őrökkel kell maradnod. A palota minden személyzete órák óta benneteket keres – mondja és remeg a haragtól.

Legszívesebben megmondanám, hogy nem sokat érnek, ha ilyen sokáig tartott, amíg megtaláltak, de nem akarok rontani a helyzeten. És akkor elkap a félelem – lehet, hogy most a szokásosnál komolyabb a fenyegetés. Eszembe jut a macska és a római, a vér az utca kövein, és enyhe émelygés kap el.

– Apád hívat – mondja a palotaőrök felügyelője.

Tudom, hogy a büntetés még súlyosabb lesz, mert megvárakoztattam apámat. Megkorbácsoltatja a rabszolgákat, mert nem tudtak előkeríteni. Csendben megyünk a lakosztálya felé. Nagyon ritkán rendel magához este. A trónján terpeszkedik, és amikor láttamra fel akar állni, rájövök, hogy beszorult. Hozzá sietek, a lábához térdepelek, hogy megóvjam a megaláztatástól. Arcom két kezébe fogja, a tenyere nedves az izzadságtól, előrehajol, és a fülembe suttog:

– Biztonságban vagy. Örülök, hogy biztonságban vagy.

Én vagyok az egyetlen a gyermekei közül, akire igazi szeretettel tekint. A könnyed kedvence. Szórakoztatom a szépségemmel és okosságommal. De a családom nem tiszteli a szeretetet és a ragaszkodást, csak a hatalmat. És apám már korán kiválasztott a hatalomra. Nem én vagyok a legidősebb, de apám engem akar utódjának. Tudom, hogy egy nap az enyém, és nem másoké lesz a hatalom és Egyiptom. Megkapom, vagy megszerzem.

– Papa? Nagy Fáraó?

Megcsókolom nyirkos tenyerét.

– Reggel indulunk Rómába. Tanácsra van szükségem – mondja.

Meglepetten bámulok rá. Nem tanács kell, hanem hadsereg. Aggódik, hogy a csőcselék eléri a palotát. Nemcsak a népe szeretetét vesztette el, hanem az irányítást is. Reméli, hogy Róma katonákat ad neki, hogy visszaszerezze az irányítást. A szemébe nézek, és most először látom, hogy rémült. Menekül, és engem is magával visz.

A palotában egész éjjel káosz uralkodik, a rabszolgák előkészítik a váratlan utazást. A testvéreimet hátra kell hagyni, a két nővérem, Kleopátra Tryphaena és Bereniké gyakorolják majd a hatalmat. Nem fáraók lesznek, hanem apámat helyettesítik. Apámmal ellentétben én nem vagyok meggyőződve róla, hogy értik a különbséget. Apám azt tervezi, hogy a rómaiaktól kapott sereggel tér vissza, és újra elfoglalja a trónját. Ha a római légiók állnak mellette, minden bujtogató sugdolózás elhallgat, vagy ha mégse, akkor a légió megszabadítja apámat a lázadóktól. Engem nem nyugtat meg ez a terv. Nem tetszik, hogy idegen segítséggel akarja megoldani Egyiptom gondjait, az meg különösen zavar, hogy ezek az idegenek a rómaiak. Mohón figyelik a partjainkat, méricskélik a kincseinket, olyanok, mint a hívatlan vendégek, akiknek csorog a nyáluk a lakomán. És azt sem értem, miért a két nővéremre bízza, hogy tartsák melegen a trónját. Magukon kívül senkivel nem törődnek, és elválaszthatatlanok, mint az este az éjszakától. Engem gyűlölnek, és ha volt is bennük valaha szeretet, azt felperzselte, hogy apám mindig nekem kedvezett. Gondosan kitérek az útjukból.

Egyetlen vigaszom, hogy a zűrzavarban a palotaőrök felügyelője elfelejtett megbüntetni, amiért korábban kiszöktem a citromligetbe.

– Hercegnő! – Az őrség vezetője közeledik, tisztelete jeléül mélyen fejet hajt előttem. A gyomrom összerándul.

Nem felejtette el. Rémülten látom, hogy a dajka rabszolgák éber tekintetének kereszttüzében egy fiatal őr, akinek olyan vékony a bajuszkája, mint a pók lába, parancsot kap arra, hogy a vétségemért korbácsolja meg Kharmiónt. Sírva nézem végig, ahogy megbüntetik. Engem nem lehet büntetni, de a legrosszabb fájdalom, hogy látnom kell, amikor Kharmión miattam szenved. Két rabszolga fogja a vállam, hogy ne tudjak a korbács elé ugrani, ott állok, a hajamban citromfalevelek, nézem, ahogy elviseli a büntetésünket, a derekamnál lévő zsákban a győztes skorpióm kaparászik, az arcomon könny- és takonycsíkok folynak.

Utána elmenekülhetünk a szobámba. Kharmión leül a padlóra, a hátán vörös csíkok, duzzadt szeméből könny csurog. Egy másik rabszolgalány a sebeit ápolja, letörli a vért, borogatást helyez a sebekre, zúzódásokra. Kharmiónhoz csúsztatom a zsákot a győztes skorpióval. Elfogadja, megszorítja a kezem, és nem engedi el. Kharmión az egyetlen, aki tudja, hogy a szívem mélyén csak egy lány vagyok, akinek citromlevél van a hajában.

Fekszünk az ágyban, egymás mellett, a lábunk egymásba gabalyodik. Nézem, ahogy az ablakon túl beérik a hajnal rózsás fénye. Képtelen vagyok aludni, Rómára gondolok, és hallgatom, ahogy a skorpió a zsák sötétjében egyre csak kaparászik.

{1} Szász Károly fordítása.