Fredrick Backman

AMIT A FIAMNAK TUDNIA KELL A VILÁGRÓL

Copyright © Fredrik Backman, 2012

A mű eredeti címe: Saker min son behöver veta om världen

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2017

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Fordította: Bándi Eszter

ISBN 978-963-324-282-7 (papír)

ISBN 978-963-324-283-4 (epub)

Kiadta a Central Kiadói Csoport 2019-ben

Felelős kiadó: dr. Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Kukucska Zsófia

Borítóterv: Sigmond Viktória

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

E-book: Scriptor Kft.

Ezt a könyvet a nagymamádnak ajánlom, mert ő szerettette meg velem a szavakat.

És neked.

Az összes többi okból kifolyólag.

A fiamnak

Elnézést kérek.

Mindenért, amit az elkövetkezendő, körülbelül tizennyolc évben tenni fogok. Mindenért, amiről lemaradok. Mindenért, amit nem fogok megérteni. Minden szülői értekezletről szóló értesítőért, amit rejtegetni fogsz előttem.

Minden alkalomért, amikor szégyenkezned kell miattam. Minden táborért, ahová önként és dalolva jelentkezem kísérőnek. Minden barátnődért, akiket nem akarsz majd hazahozni vacsorára.

Azért, mert nyilvános helyeken is eltáncolom az „anyukád tévedett, apádnak pedig igaza volt” táncot.

Azért, hogy amikor az iskolád minden szülőt meghív az éves sportversenyre, én komolyan veszem az invitálást. Azért, mert leüvöltöm a matektanárod fejét, és agyatlan baromnak titulálom. Azért, mert pacsizni akarok a barátaiddal.

Azért, mert kisbuszt veszek.

Azért, mert rövidnadrágot hordok.

Azért, mert elkésünk, mikor először hívnak meg téged egy születésnapi zsúrra. Azért, mert morcos leszek, ha sor van a vidámparkban. Azért, mert a gördeszkabolt eladóját havernak szólítom. Azért, mert nem értem meg, hogy szívesebben tornáznál foci helyett. Azért, mert elfelejtem bezárni a fürdőszobaajtót.

A charternyaralásokért. A cowboykalapért. „Az igazi férfiak 90 kilónál kezdődnek”-pólómért. Az érettségiden előadott beszédemért.

Minden alkalomért, amikor kicsit becsiccsentek, és elmesélem a „két ír ül egy csónakban” kezdetű viccemet.

Elnézésedet kérem mindezekért.

De amikor a legjobban haragszol rám, szeretném, ha eszedbe jutna, hogy számomra mindig az az egyéves kisfiú maradsz, aki meztelenül állt az előszobában, fogatlan vigyorral az arcán, és boldogan szorongatta a plüssoroszlánját.

Jó lenne, ha ez eszedbe jutna, mikor idegesítő vagyok. Mikor ciki vagyok. Mikor igazságtalan vagyok. Akkor gondolj vissza arra a napra.

A napra, mikor nem voltál hajlandó elárulni, hova a fenébe rejtetted a nyavalyás kocsikulcsomat.

Jusson eszedbe, hogy te kezdted.

Apukád

Amit a mozgásérzékelős vécélámpákról tudnod kell

Nos. Én volnék az apukád. Szerintem már kezded kapiskálni. Egészen mostanáig csak sodródtál az árral, és hagytad, hogy mi végezzük el a piszkos munkát, de tudtommal már másfél éves vagy, abba a korba léptél, mikor meg lehet tanítani neked dolgokat. Például trükköket. Előre szólok, hogy ehhez nagy reményeket fűzök.

Mert szeretném, ha tudnád, hogy a szülőség azért nem olyan átkozottul sima ügy, mint amilyennek látszik. Sok mindent kell észben tartani. Pelenkatáskákat. Gyereküléseket. Altatódalokat. Pótkesztyűket. Kakit. Főleg a kakit. Förtelmes mennyiségű kakival kell foglalkozni. Ne vedd személyeskedésnek. Bármelyik kisgyermekes szülőt megkérdezheted. Az első évben a szülők élete kizárólag a kaki körül forog.

A kaki milyensége. A kaki hiánya. A kaki felfedezése. A kaki aromája. Kakira várás. Halál komolyan, nem tudom szavakba foglalni, hogy az ember – ha szülő lesz – mekkora hányadát tölti az életének azzal, hogy kakira vár.

– Mehetünk? Sikerült már? Mi? Mit mondasz? Még nem? Basszuskulcs. Okéoké. Nyugi, aggodalomra semmi ok. Hány óra van? Várjuk meg? Vagy kockáztassunk, hátha odaérünk előtte? Kockáztassunk! Rendben? Nincs rendben? Mi van, ha útközben érkezik? Igazad van. Jó. Maradj már csöndben, így nem tudok gondolkodni! De mi van akkor, ha itt várunk potyára, és nem jön semmi? Mégis elindulunk? Aztán majd útközben befut, mi meg verjük a fejünket a falba: „Bakkeeer, ha rögtön elindultunk volna, még a kaki előtt megérkeztünk volna!!!”

Érted? Állandóan ez megy, ha az ember szaporodásra adja a fejét. A mindennapok a kakilogisztikáról szólnak. Gond nélkül felhozzuk a témát idegeneknek is. Az állagot, a színt, hogy milyen gyakran jön. Kaki az ujjakon. Kaki a textíliákon. Kaki, ami beeszi magát a fürdőszobai csempék közötti fugába. A kaki filozófiájáról kezdünk értekezni. Akadémiai szintre emeljük a témát. Mikor svájci kutatók előrukkoltak azzal, hogy találtak egy eddig felfedezetlen részecskét, ami gyorsabb, mint a fény, és az egész világ azon gondolkodott, vajon miből lehet az a részecske, a kisgyerekes szülők egymásra néztek, és kórusban így szóltak: „Kaki. Simán kakiból van.”

És még csak nem is maga a kaki a legrosszabb. A legrosszabb az, hogy sosem lehet tudni. Csak figyeljük a gyerek arckifejezését, és azt kérdezzük: „Ez most…? Mintha épp most… de talán csak grimaszol. Vagy csak… pukizott? Édes istenem, ez egy Ryanair gép, mondd, hogy csak pukizott!” És akkor várni kell öt másodpercet. Az a világegyetem leghosszabb öt másodperce, garantálom neked. Aztán végül, mintha a Mátrix egyik jelenetében találnánk magunkat, lelassul az idő, és megcsap a szag. Az pedig olyan, mintha egy zsák nedves betonnal vágtak volna tarkón. Amikor aztán az ember a mosdó felé halad, pont úgy érzi magát, mint az oroszlánok elé küldött rabszolgák a Colosseumban. Becsületszavamra, kifelé olyasmi, ahogyan a háborúból hazatérő rómaiak érezhették magukat, mikor legyőzték a barbárokat, de odafelé az ember neve: gladiátor.

Ha kicsit idősebb leszel, majd mesélek neked a legelső kakiról. Az őskakiról. Amit minden csecsemő a születése utáni napon produkál. Szénfekete. Mintha maga a gonosz kakilta volna. Nem vicc.

Az a pelenkacsere volt az én Vietnámom.

Talán azon gondolkodsz, miért is hoztam ezt fel pont most. Csak azt szeretném, hogy megértsd, hogyan függenek össze a dolgok. A kaki a világ része. És a mai világban, mikor a környezet és a fenntartható fejlődés annyira fontos, meg kell értenünk, milyen szerepet játszik a kaki nagyobb összefüggésben. Milyen szerepe van a modern technológiában.

Mert tudod, a világ nem mindig így nézett ki. Volt egy időszak azelőtt, hogy mindenből elektronika és számítógép lett. Fel tudod fogni, hogy amikor kicsi voltam, ha filmet néztem, és nem jutott eszembe, mi a színész neve, nem is tudtam kideríteni? Várni kellett, és másnap a könyvtárban ki lehetett keresni. Tudom. Beteg, mi? Vagy feltárcsázhattam az egyik barátomat, hogy megkérdezzem őt, de ezt figyeld: volt, hogy tíz csengés után le kellett tenni a telefont, és beletörődni, hogy „hát, nincs otthon”. Nincs otthon, érted te ezt?

Más világ volt. Aztán megérkezett a technológia. Az internet, a mobiltelefonok, az érintőképernyők meg miegyéb, és az információrobbanás hatalmas nyomást gyakorolt az én generációmra, főleg mikor szülők lettünk. Az előző szülőgenerációk elhessegethették a dolgokat azzal, hogy „nem tudtuk”. A mi szüleink ezzel érveltek. Bort ittál a szoptatási időszakban? „Nem tudtam.” Fahéjas csigát adtál nekünk reggelire? Biztonsági öv nélkül ültünk a hátsó ülésen? LSD-t szedtél a terhesség alatt? „De, édesem, hát nem tudtuk. Az még a 70-es években volt. Akkor még nem volt veszélyes!”

De az én generációm tudja, jó? MINDENT tudunk! Tehát ha bármi rossz irányt vesz a nevelésed során, én vagyok a felelős. Jogi szempontból már nem elég, hogy a jó szándék vezérelt. Megguglizhattam volna. Meg kellett volna guglizzam. Istenem, miért nem gugliztam meg?

A fene egye meg.

Nem akarunk tévedni. Ez minden. A mi generációnk úgy nőtt fel, hogy alig egy-két dologhoz ért. Webáruházakban vásárolunk, adó-visszatérítést igényelünk, tanácsadóink és személyi edzőink vannak, hívjuk az Apple-helpdesket. Meg se próbáljuk magunk, felhívunk valakit, aki tudja. A természet nem készített fel minket rátok.

Ezért guglizunk. Fórumokat olvasunk. Felhívjuk az orvost, mert majdnem bevertétek a fejeteket az asztal sarkába, és tudni akarjuk, okozhatott-e az eset lelki sérülést. Mert nem szeretnénk, hogy mikor tizenhat éves korotokban megbuktok matekból, a kezünket tördelve azt kelljen gondolnunk: „Talán poszttraumás stressz szindrómája van? Talán ezért történhetett?” Jó? Nem akarjuk, hogy mi legyünk a felelősek azért, mert tanulás helyett egész éjszaka a lézerfegyvereitekkel és a repülő autóitokkal játszotok!

Mert szeretünk titeket.

Mert erről szól ez az egész. Azt akarjuk, hogy jobbak legyetek nálunk. Mert ha a gyermekeink nem lesznek jobbak nálunk, mit ér az egész? Azt akarjuk, hogy jobbak, okosabbak, alázatosabbak, jószívűbbek és önzetlenebbek legyetek, mint mi. És ehhez biztosítani szeretnénk a tőlünk telhető legjobb feltételeket. Ezért különféle altatási módszereket követünk, előadásokra járunk, ergonomikus babakádat vásárolunk, az eladót pedig a gyereküléseknél a falhoz nyomjuk, és az arcába üvöltjük: „A legbiztonságosabbat! A LEGBIZTONSÁGOSABBAT akarom, érted?!” (Nem mintha ilyet cselekedtem volna, nem kell mindig odafigyelni az anyukádra.)

Bekamerázzuk az egész gyerekkorotokat, a Big Brother-ház ehhez képest a magánélethez való jog tiszteletének iskolapéldája, babaúszásra járunk, seszínű, lélegző ruhákat vásárolunk, és nagyon, de nagyon félünk tőle, hogy valamit elrontunk. Rettegünk, hogy nem vagyunk elegendőek. Mert annyi éven át mi voltunk a világtörténelem legnagyobb egoistái, aztán szülők lettünk, és beláttuk, hogy igazából nem is vagyunk annyira fontosak.

Mikor rájövünk, hogy attól a pillanattól kezdve valaki más tüdején át szívjuk be a levegőt, az jobban megvisel minket, mint gondoltuk volna.

Mindent azért teszünk, hogy megóvjunk titeket. Megkíméljünk a csalódásoktól, kudarcoktól, boldogtalan szerelmektől. Fogalmunk sincs, hogy mit is csinálunk valójában. Amikor gyerekünk lesz, az olyan, mintha markológépet próbálnánk vezetni egy porcelánboltban. Begipszelt lábbal. Fordítva felvett símaszkban. Részegen.

De azért próbálkozunk. Mert mi akarunk lenni a valaha volt legjobb szülők. Ez minden.

Ezért guglizunk. Mindent megguglizunk.

Törődünk a környezetünkkel. Mert nem a szüleinktől örököltük a Földet, hanem a gyerekeinktől kaptuk kölcsön, meg más marhaságok. Hiszünk ezekben a marhaságokban! Küzdünk ezekért a marhaságokért! Természeti népeket ábrázoló plakátjaink vannak ezekről a marhaságokról! Jobb autókat veszünk. Szelektíven gyűjtjük a szemetet. Mozgásérzékelőt helyezünk minden lámpába, hogy automatikusan lekapcsoljanak, ha senki sincs a szobában. Néha pedig túlzásokba esünk. De a legjobb szándékkal tesszük ezt is. Az én generációm néha túllő a célon, ezt értsd meg. Például mikor valami zseni kitalálja, hogy mozgásérzékelőt tesz a bevásárlóközpont pelenkázós mosdójának a lámpájába. Ami harminc másodperc után lekapcsol.

Most pedig itt állunk. Te és én. És a kaki. A sötétben.

Nem vagy elég idős ahhoz, hogy láthattál volna olimpiai gyűrűgyakorlatokat, de körülbelül úgy néz ki, mint amikor az ember egyedül ül a vécén, a lámpa lekapcsol, és ő különféle kísérleteket tesz a felkapcsolására. Innen meg aztán el tudod képzelni, hogy A hattyúk tavának micsoda újraértelmezése szükséges ahhoz, hogy megpróbáljam felkapcsolni akkor, mikor az egyik kezemben egy súlyzónyi nehézségű pelenka van, a másikban egy fél csomag nedves törlőkendő, miközben fél lábon állok, mert a másik térdemmel próbálom megakadályozni, hogy legurulj a pelenkázóról.

Akkor és ott, ebben a helyzetben úgy gondolom, hogy a generációm kissé túlzásba vitte a környezetbarát technológiát. Érted?

Szerintem érted.

Csak azt akarom, hogy tudd, hogy szeretlek, akkor is ha felnővén belátod, mennyi hibát vétettem a nevelésed során. Tudok róla. Megbékéltem vele. De szeretném, ha tudnád, hogy kihoztam magamból a maximumot. Semmit sem bíztam a véletlenre. Mindent beleadtam.

Kegyetlenül meggugliztam mindent.

De rémesen sötét volt odabent. Mindenütt kaki. Néha ösztönösen kell cselekedni. Őszintén szólva örülhetsz, hogy élve kikerültünk onnan.

Ha meghalnék, sose feledd

1. Ugorj le a hullámvasútról.

2. Ragadd meg a kötelet a huroknál, várj, míg megérkezik a hajó, és szerezd meg a rumoshordót.

3. Vedd el az olajos üveget a lámpásból.

4. Használd együtt az olajat a kötéllel, majd a kötelet a rumoshordóval. Menj oda a nagy havasi majomhoz, és tedd a hóna alá a rumoshordót.

5. Mikor LeChuck megpróbál megégetni téged, használd a borsot, hogy a kötélre tüsszentsen. Az majd meggyullad, a rumoshordó felrobban, LeChuck pedig meghal.

Így tudod végigcsinálni a Monkey Island 3-at.

Az anyukád meg csak nyugodtan forgassa a szemét. Nem akarom, hogy ez a tudás kihaljon a generációmmal együtt.

Amit az elvárásaimról tudnod kell

Az anyukád: (Egy belga gyermekpszichológus könyvét olvassa) Itt az áll, hogy a gyerek épp most megy keresztül egy olyan fejlődési fáziket fe son, mikor az agya igazán sajátos képessége jleszt ki.

Én: Oké…

Az anyukád: Azt is írja, hogy különböző gyerekek különböző dolgokra összpontosítanak. Néhányan a földön gurulnak, néhányan a hangjukat fejlesztik, mások pedig egész korán megtanulnak megfogni dolgokat…

Én: Hogyhogy? A gyerekek más-más szupererőt kapnak?

Az anyukád: (Mintha rosszallaná, amit mondtam) Igen… persze… talán így is lehet fogalmazni…

Én: Mint Xavier professzor magániskolája az X-Menben?

Az anyukád: (Sóhajt) Igen. Hogyne. Pontosan. Már ha a „földön gurulás” szupererő.

Én: (Téged nézlek, aki egy nagy párnán alszol) Vajon mi az ő szuperereje?

Az anyukád: (Rád néz) Vitathatatlanul jó alvó.

(Csönd)

Én: Hát nem a legjobb szupererő, mi?

Az anyukád: Nem.

(Csönd)

Én: Ez a gyerek egy hatalmas csalódás.

Az anyukád: Hé! Hogy mondhatsz ilyet?!

Én: Miért? Be kell látnod, hogy a „jó alvó” srácot kicikizték volna az X-Men-bandából!

Az anyukád: (Felemel téged. Kimegy a szobából) Megyek, lefektetem az ágyába, hogy ne kelljen ezt hallgatnia.

Én: Szerinted a Farkast is ennyire babusgatta az anyja? Mi?

(Csönd)

Én: De persze az is lehet, hogy csak fáradt, mert egész éjszaka küzd a gonosz ellen!

Az áldott matematika

Védőnő: Nos, ha jól látom a papírokon, a kisfiuk pár héttel korábban született a kelleténél.

Én: Igen, így van. A 37. héten.

Védőnő: Nos, 36+5 a papírom szerint.

Én: Igen, 36 hét és 5 nap. Az a 37. hét, nem?

Védőnő: Mi nem így számolunk, tudja. Mi azt mondjuk, 36+5.

Én: Tehát… akkor önök szerint a 36. héten született?

Védőnő: 36+5, igen.

Én: De az akkor a 37. hét, nem?

Védőnő: Nos, nem így számolunk, tudja.

Én: Hogyhogy „nem így számolunk”? Heteket számolnak, nem?

Védőnő: Nos, napokat számolunk.

Én: És mégis mi a fenéből állnak a hetek maguk szerint?

Védőnő: Mmm, napokból. Ezt én is tudom.

Én: Tehát 36 hét?

Védőnő: Plusz 5.

Én: A 36. hét tehát?

Védőnő: Öhöm. Plusz 5.

Én: De ha eltelt 36 hét és 5 nap, akkor az basszus a 37. hét, nem?

Védőnő: Igen. Így is lehet mondani.

Én: Pontosan!

Védőnő: De mi nem így számolunk.

Én: De akkor MELYIK hétben jártunk?

Védőnő: 36. Plusz 5.

Én: Tehát a 36. hétben?

Védőnő: Nos…

(Hosszú csend)

Védőnő: Mit keres?

Én: Fejfájás-csillapítót!

Megjegyzendő

A védőnők a gyermekosztályon nem szeretik, ha az „idomítani” szót alkalmazzuk.

Amit az IKEA-ról tudnod kell

Ne pisilj a labdamedencébe.

Igazából ez az egyetlen tanácsom.

És ne menj a menetiránnyal szembe. Komolyan. Szeretlek, ezt már most leszögezem, de ha megpróbálsz a menetiránnyal szembe menni az IKEA-ban, akkor csak magadra számíthatsz. Mindenki tudja, hogy nyilak vannak a padlón, hogy elkerüljük az anarchiát. Ha mindenki más-más irányba menne, kitörne a káosz, ez világos. Az ismert civilizáció ítéletnapi tomboló tűzben égne porrá.