Copyright © Letty Straub, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Illusztrátor: Kalocsai Eszter

Szerkesztette: Kozma Réka

Korrektúra: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Bisothka Zoltán E. V.

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6832-21-6

A különcöknek és azoknak,
akik mernek nagyot álmodni.

1. fejezet

A clermont-i vásár rengeteg lehetőséget rejtett magában, ha a hölgyek hiúságának kielégítéséről volt szó. A főtér közepén kapható legfinomabb selyemből készült kelmékben még az a nő is Eugénia császárnénak képzelhette magát, aki az uralkodófeleség nevét sem tudta volna leírni. A ruhaárus mellett egy másik faluból érkezett, középkorú házaspár kínálta a ruhákhoz illő kalapokat, és a meleg május végi napra való tekintettel, ezúttal három legyezőt lehetett kettő áráért kapni. A legszebb, legdrágább csipkékre szórta sugarait a nap, előttük ámuldozó nősereg rebegtette pilláit pénzzel kitömött hitveseik felé.

A frissen kisült kalács illatát felkapta a tavaszi szellő, ami aztán keresztüllibbent a színes sokadalmon, hogy egy fekete hajú, fiatal és éhes lányt csábítson vásárlásra. Lola azonban nem vett tudomást korgó gyomráról, kizárt minden zajt és illatot, ami körülvette a vásárban. Egyedül az előtte álló, dúskeblű, elegáns nőre koncentrált. Olyannyira figyelte, hogy azt sem vette észre, a nap mennyire égeti az arcát. Kezét a háta mögött kulcsolta össze, mutató és középső ujját keresztezve várta, hogy madame Breuton egy örökkévalóságnak tűnő perc után végre megszólaljon. Az asszony bár némán, de elégedettnek tűnő mosollyal az ajkán nézegette a Lola standján sorakozó tégelyeket, egyik bársonyos állagú krémet a másik után kente egyébként is ápolt kézfejére. Előbb levendula, majd zsálya, végül a rozmaring markáns aromája lengte körbe őket, miközben Lola a lélegzetét is visszatartotta izgalmában. Ha a nő nem szól valamit fél percen belül, ő egészen biztosan el fog ájulni.

– Legyen hát! – csapta össze tenyerét a madame, miután visszatette az utolsó tégelyt is a helyére. – Részemről áll az üzlet.

Lolából kiszakadt egy megkönnyebbült sóhaj, amivel egy időben az asztalnál kíváncsiskodó, hajlott korú önjelölt hírvivő, monsieur Razgenac az asztalára csapott.

– Ej, kislány, hát micsoda szerencse érte!

– Nem szerencse ez, kérem – szólt kimérten madame Breuton. – Mademoiselle Tourier krémjei híresen jók, én pedig még híresebbé teszem őket.

– Köszönöm, madame Breuton, nem fogja megbánni! Igazán… – kezdte vidáman Lola, de a nő beléfojtotta a szót.

– Megmondom őszintén, már akkor tudtam, hogy ebből üzlet lesz, amikor madame Giselle először mutatta a termékeit. Egyszerűen lenyűgözött! Kész szerződéssel érkeztünk ide, ha önnek és az apjának is megfelel…

Razgenac éktelen hahotába kezdett, mire Lola igyekezett olyan csúnyán nézni rá, ahogy csak tudott. Még Katica, a termetes újfundlandi is felugatott mellette, pedig ez a fajta reakció ritkaságnak számított tőle.

– Nincs egyetlen férfi sem emellett a bogaras lány mellett! Se apa, se férj! – vihogta a férfi.

Lola szája lebiggyedt. Bár valóban szívesen tanulmányozta az apró ízeltlábúakat, sokkal inkább rajongott a kenőcsök, balzsamok és krémek készítéséért, egyesek mégis bogaras lánynak gúnyolták a háta mögött, nem balzsamos vagy kencés Lolának.

– Mit hallok?! – sikított fel madame Breuton. Gömbölyded arca oválisra nyúlt, így kampós orrával Lolát leginkább egy szirti sasra emlékeztette. Tekintete is legalább annyira éles volt.

– Én… – Lola nem tudta, mit mondjon, idegesen babrálta a szemüvegét. Bolondnak néznék, ha bevallaná, hogy képzeletben már hozzáment egy grófhoz, majd elígérte a kezét egy bárónak, vagy hogy pajkos ábrándjai olykor egészen a császár palotájáig elkalandoztak, de hús-vér férfi valóban nincs mellette. Az apja meg hát… A jó ég tudja, merre. Hideg verejték csordogált végig a gerince mentén a gondolatra, hogy csak azért esik el ettől a príma üzlettől, mert egyedül van. Pedig már hallotta az arany csilingelését a fülében, és érezte a súlyát az erszényében. Hazudnia kellett valamit. – Van egy udvarlóm, még a nyáron összeházasodunk.

Razgenac ismét prüszkölve nevetett fel.

Hogy vinné el Gévaudan fenevadja! – méltatlankodott magában Lola. Madame Breuton figyelmen kívül hagyva a férfit közelebb hajolt a lányhoz.

– Nézze, bár váratlanul ért az információ, de egyet se féljen. Ha nincs férfi a háznál, hát nincs. Kellemetlen, az igaz, de megoldjuk, ne aggódjon. Túl jó üzlet ez ahhoz, hogy ezen a kis apróságon múljon bármi.

– Köszönöm, madame. – Lolának sziklányi kődarab esett le a szívéről. Tagjait újra átjárta az erő, érezte a gyógynövények illatát, és a közeli harkály kopácsolása sem tűnt már idegesítőnek. Megvan az üzlet! Gyors mozdulatokkal elcsomagolta az asszony által kiválasztott tégelyeket. Madame Breuton közelebb hajolt hozzá, telt keblei – hiába szorította őket fűző alá – majd’ kiestek a ruhadarabból.

– Ha rám hallgat – kezdte fojtott hangon, ravasz mosollyal az arcán –, hozzámegy valami tökfilkó hivatalnokhoz, és tart mellette mondjuk egy katonatiszt szeretőt, aki kielégíti az igazi férfi iránti vágyait. Nem kell hogy ezek a felfuvalkodott hólyagok mindenbe beleokoskodjanak, mi nők is meg tudunk állni a saját lábunkon. Monsieur Breuton bármit aláír, amit elé tolok. Esze az nem sok van, de nem is azért tartom. A nagy pénzeket én viszem haza, ő meg élvezi, hogy minden este kristálypohárból ihatja a pezsgőt. – A madame újra kiegyenesedett, és a táskájában kezdett kotorászni. – Egy férj viszont azért lenne jó, hogy megvédhesse magát és a receptjeit.

– Ó, az én receptjeim tökéletes biztonságban vannak itt – ütögette meg a halántékát.

– Ugye nem akarja elhitetni velem, hogy mindent fejben tart?

Lola vállat vont.

– Csak azt, ami már kiforrt, végleges.

– Na és árulja már el, mi ezeknek a titka? – bökött állával a kencék felé.

– Bár mindegyiknek más az összetétele, az összesben van egy maréknyi szenvedély, egy gyűszűnyi hit és egy csipet kurázsi! – magyarázta lelkesen.

– Megáll az eszem, micsoda csodabogár maga!

Lola elmosolyodott. Az összepakolt csomag és a súlyos aranypénzzel megrakott erszény gazdát cserélt.

– A többit a szerződéskötéskor kapja meg. Két hét múlva csütörtökön küldetek magáért – köszönt el az asszony. A pakkot a kocsisa hátára dobta, aki alacsony termetének köszönhetően eddig észrevétlen maradt. Lola tekintete elidőzött madame Breuton mélylila öltözékén, a hatalmas fodrokon, a ruha derekára varrt óriási masnin. Bár madame Breuton önmagában is elég termetes asszony volt, széles krinolinja még inkább akadályozta őt a hintóba történő beszállásba. Lola a szája elé kapta a kezét, hogy leplezze, mennyire mulattatja a jelenet, ahogy a nő csapdába esett állatként próbálja betuszkolni magát a hintóba.

– Még a végén olyan gazdag lesz, mint ez a nagysád – mordult fel Razgenac, elterelve Lola figyelmét madame Breutonról. – Tudja-e, hogy több montpellier-i bordélyház is az övé?

– Tudom – felelte Lola egyszerűen. – Maga meg most már mehet a dolgára.

– Megyek is, ne aggódjon. Aztán nehogy kirabolják hazafelé – vihogott az öreg, miközben eldöcögött.

– Van puskám! – kiáltott utána Lola.

Túlságosan boldog volt ahhoz, hogy banditákon aggodalmaskodjon. Hiszen egy nagyvárosban fogják árulni a krémjeit! A pénzzel teli erszényt egyszerű, barna szoknyájának zsebébe süllyesztette. Komótosan pakolni kezdett, gondolatai pedig messzi vidékekre kalandoztak, ahová elutazik majd, ha valóban meggazdagszik. Megnézi Párizs összes színházi előadását, és Bordeaux-ban fog drága borokat inni.

– Mam’zelle figyelne végre rám?

Lola kezéből majdnem kiesett a szappanokkal megrakott kosár, amikor megpillantotta a standja előtt álló, mogorva tekintetű nőt. Mögötte további három hölgy várakozott. Idegesen igazította meg a szemüvegét.

– Hogyne, madame, elnézést. Mit parancsol?

– A férjem csúnyán leégett a napon, van rá valami kencéje? – kérdezte, alaposan megnyomva a szavak elejét, ettől igen ízesnek érződött a beszéde.

– Orbáncfűolajat tudok rá adni – nyúlt egy barna, hosszúkás tégelyért. – Naponta többször, vékonyan kenje át vele a megégett bőrrészt.

A nő bólintott, előkotort szoknyája zsebéből pár frankot, és elviharzott.

– Pudvás lábkörömre mije van? – kérdezte a soron következő asszony, akinek a vállát vastag szárú, fonott kosár nyomta. Szája kellemetlenül rángott akkor is, amikor nem beszélt.

– Diólevél. – Lola kikereste gyógynövényei közül az említett darabot. – Áztassa be, ha félig kihűlt, meg lehet mosni benne a lábat. A diólevél rengeteg növényi savat és juglont tartalmaz, amik…

– Jól van, adja már, és itt sem vagyok – sürgette Lolát az asszony. – Nem érek én rá itt trécselni, millió dolgot kell még vennem!

Lolához sorban érkeztek a kedves és kevésbé kedves vevők, mígnem azon kapta magát, hogy az üres kosarakat pakolgatja, mert minden portékája elfogyott. Fehér ingje ujjába törölte meg homlokát, majd fáradtan, de mégis boldogan guggolt le a türelmesen várakozó Katica mellé.

– Tudod, hogy madame Breutonnal tényleg megütöttük a főnyereményt?! Lesz pénzünk, hogy apám minden adósságát visszafizessük az idén, és ha megkötöttük a szerződést, egy segédet is fel tudok venni! Kelleni is fog a segítség, láthatod már most alig győzöm! Még ennyi vevőt! Aztán jövőre talán a világot is beutazzuk együtt, Katica!

Katica válaszul hangosan nyüszített, mire Lola megpaskolta a fejét.

– Dehogy fogok addig hozzámenni egy tökfilkóhoz! Inkább egy gazdag és okos grófhoz, aki úgy fog szeretni, mint a papa a mamát. És nem akarná elvenni azt, amiért keményen megdolgoztam! – Lola szava elakadt, amikor hosszú árny borult rájuk.

– Mily’ szerencse, hogy még itt van, mademoiselle Lola! – hallatszott Pierre Cavailler jól ismert, nyájas hangja. Lola a meleg ellenére is megborzongott, kezével pedig a port hessegette arca elől, amit Cavailler lovának patája kavart a földön. – Még jó, hogy erre kanyarodtam, mielőtt visszatértem volna a parancsnokságra.

Lola egyáltalán nem találta szerencsésnek a dolgot. Mindenképp szerette volna elkerülni a kapitányt, bár tudta, hogy a férfi egyetlen alkalmat sem szalasztana el, hogy beszédbe elegyedjen vele, és a vásárba is épp úgy kijárt, mint minden környékbeli lakos. Lola lemondóan biggyesztette le az ajkát, majd egy kurta fintorral jelezte Katica felé, hogy szívesebben beszélgetne tovább ővele, de az udvariasságot muszáj megtartani.

– Örvendek, monsieur Cavailler! Bizony, ha tíz perccel később érkezik, nem találkozunk – felelte végül Lola, miközben leporolta a szoknyáját.

Cavailler pej lova hátán ült, lazán tartotta a kantárt ölébe ejtett tenyerében. A szokásos térdig érő csizmáját viselte, passzos, fehér nadrágot húzott, és a meleg ellenére sem felejtette el felvenni a zubbonyát, ami éppen olyan kék színű volt, mint a szeme. Fejfedője karimája árnyékot vetett az arcára, de Lola így is látta a kapitány hetyke bajsza alatt meghúzódó negédes mosolyt. A férfi lecsúszott a lóról, lekapta sisakját, majd azon nyomban fejet hajtott Lola előtt.

– Hallottam, milyen szép üzletet sikerült megkötnie.

– Milyen gyorsan terjednek itt a hírek – Lola gyors térdrogyasztással viszonozta az üdvözletet. Hisz még ő is alig fogta fel! – Csak nem Razgenac úr pletykálta el máris?

– Valaki engem emlegetett? – sétált újra feléjük a vén Razgenac, kezében pár szem szamócával. Lola a gyümölcsöt látva ráébredt, mennyire éhes. Megnyalta a szája szélét, és nagyot nyelt.

– Éloise Durand-tól hallottam – térítette vissza a valóságba Cavailler hangja. – Na de, kedves Lola, igazából azért jöttem, mert szívesen hazakísérném, nehogy bántódása essen az úton, úgyis arrafelé tartok. Ennyi pénzzel egy nő se mászkáljon egyedül!

Lola egymásba pakolt pár rekeszt, majd a szekerére dobálta őket, a kapitány pedig segített neki.

– Ha a pénzemet félti, monsieur Cavailler, megnyugtatom, a nagy részét máris elviszem monsieur Valois-nak törleszteni a tartozásaim – Lola megborzongott, ahogy kiejtette a rettegett hitelező nevét –, egy másik részét elköltöm itt a vásárban, és alig több pénzzel megyek haza, mint amivel érkeztem.

– Ha bekötné a fejét a mademoiselle-nek, igencsak szép hozományra tenne szert, kapitány uram! Azonnal le is szerelhetne, a kislány megkeresné a kenyérre valót. – Monsieur Razgenac bekapta az egyik szamócát, és vigyorogva csámcsogott hozzá. A látványra Lola étvágya elment, a szavaitól pedig még a gyomra is görcsbe rándult. Az ő manufaktúráját senki se tekintse hozománynak!

– Mit gondol, milyen fából faragtak engem? – háborgott a kapitány. Gendarmerie-vel díszített gombjai majdnem leszakadtak, ahogy kidüllesztette mellkasát. – Azt hiszi, egy percig is engedném dolgozni a feleségem?! Hát milyen férfi volnék, ha hagynám, hogy az asszony keresse meg a napi betevőt?

– Korát meghaladó? – próbálkozott csendesen Lola.

– Egy frászt! Nem kopó vagyok, hanem vadász! Az ételt én teszem az asztalra! – Hangos kifakadása még annak a tekintetét is odavonzotta, akit nem érdekelt a diskurzusuk. Katica úgy megijedt, hogy Lola mögé bújt, Razgenac meg elejtette az utolsó szem szamócáját. – Kedves Lola, én inkább a testi épségéért aggódom. Kegyed túl csinos ahhoz, hogy folyton egyedül jöjjön-menjen. Egy bandita nemcsak a pénzét venné el, hanem a szemérmét is.

– Nem vagyok egyedül – húzta ki magát Lola, bár el kellett ismernie, egy pillanatra valóban megijesztették a kapitány szavai. – Velem van Katica.

A férfi kényszeredetten nevetett fel, majd tett egy lépést felé.

– Nem mondom, első ránézésre az eb valóban félelmetes, ugyanakkor mind tudjuk, hogy jámbor, mint Leroux-ék egyhetes báránya. És ez bizony hamar kiderül egy tisztességtelen alak számára. – A kapitány megérintette Lola vállát. A lány megdermedt, zavarában szólni sem bírt. Lángba borult az arca, mire a kapitány elmosolyodott. – Én meg tudnám védeni, jól értek a fegyverhez. Ha végre elérném, hogy igent mondjon egy találkozóra…

Lola összerezzent, mintha fejbe vágták volna. Ilyen kellemetlen alakkal, mint a kapitány, nem szívesen töltené kevéske szabadidejét. Ellépett a férfi elől, kezét tétován lengette ide-oda, nem akadt már semmi, amit elpakolhatna.

– Túlságosan elfoglalt vagyok a találkákhoz – mondta végül. – Különben is, én szeretek dolgozni, nem hiszem, hogy valaha is megértenénk egymást mi ketten.

– Nagy szerencséje, hogy az apja eltűnt, és nem nyilvánították halottnak. – Cavailler ingerültsége láthatóan újraéledt. – Ha itt lenne, biztosan nem kérethetné magát még mindig.

– Nem kéretem magam, monsieur Cavailler! Eddig sem mondtam igent egyetlen meghívásának sem, eztán sem fogok! Mindketten jobban járunk így!

– Egy-két év, és végleg vénlánynak fog minősülni – szólt közbe Razgenac. – Már most furcsállják, hogy nem ment férjhez, pedig be kell látnom, magácska valóban szemrevaló. Látja, még a kapitány is szemet huny a bogarassága fölött. És az apja birtoka sem egy utolsó hozomány!

– Így van! Maga meg ahelyett, hogy egy ilyen jó partit, mint én, megfogna magának, csak a kencéinek szenteli minden idejét.

– Ez nem igaz! – ellenkezett Lola, és nagyon szabadulni akart a helyzetből. – Most például…

– Bogarakat fog preparálni? – rosszmájúskodott Razgenac hahotázva.

– Ebédelni! Most ebédelni megyek! – Azzal Lola faképnél hagyta a két férfit, és megkérte a szomszéd standnál szörpöket áruló Delois-ékat, figyeljenek egy órára a holmijára.

Lola a háta mögül egy darabig még hallotta a kapitány hangját, ahogy Razgenacnak értetlenkedik, miközben kíváncsi tekintetek garmadája szúrta a hátát. Rámarkolt a szoknyájára, ahol az erszénye dudorodott, ez adott neki erőt, hogy ne sírja el magát a vásár kellős közepén. A pénz jelképezte munkája gyümölcsét, a megbecsülést, amit olyan ritkán kapott meg szóban. Míg édesanyja élt, ő nem fukarkodott a dicsérő szavakkal, hiányzott is neki az a fajta elismerése, még ha sokszor elfogultság mondatta is vele. Ujjával végigsimított a nyakláncán lógó medálon, amit még anyja készíttetett neki, és amiben Lola mindig tartott egy kis pirosító balzsamot, hogy bármikor kenhessen belőle az ajkára vagy az arcára.

Lódobogás ütötte meg a fülét, és megijedt, hogy talán Cavailler indult utána. Egy bőrdíszműves és egy édességárus sátor között vágott át, majd mit sem törődve a tűzzsonglőr mutatványával és az őt éltető tömeggel, Katicával együtt eltűnt egy szűk sikátorban.

Egy percre megálltak, Lola kifújta magát. Arcát legyezgette, és szerencsére a Cavailler-vel és Razgenackal való beszélgetését is sikerült gondolataiból elhessegetnie. A Szent Pál templom felé sétáltak tovább, mert ott árulták a legpuhább vajas bagettet, mellette pedig a kedvenc brie sajtjából is tudott vásárolni. A harang elütötte a délután hármat, kongásába a macskakövek is beleremegtek.

A kései ebéd után Lola egy órát időzött még a vásárban, mielőtt visszafelé vette az irányt. A standja előtt immár senki sem állt, a szomszédos árusok pakolásztak. Lola megköszönte Delois-éknak, hogy figyeltek a szekerére, majd a kocsi mellé kikötözött lovához sietett.

– Nagyon unatkoztál, igaz, Dongó? – paskolta meg Lola az állat nyakát, majd eloldotta őt. – Van finom alma a szekéren, annyit eszel, amennyit csak akarsz. – Az éjfekete paripa fújtatott, de hagyta, hogy Lola befogja őt. – Sajnos, tennünk kell egy kis kitérőt, de ígérem, gyors leszek. Csak szorít a határidő, muszáj még ma elintéznem.

Lolának már jó előre a hideg futkosott a hátán a Valois doktorral történő találkozástól. Idegessége és félelme minden egyes perccel és megtett méterrel nőtt, az egyetlen vigasza, hogy a mostani részlet után már csak eggyel marad adós.

Az odafelé út jóval hamarabb elfogyott, mint azt Lola szerette volna, és röpke fél órával később François Valois ajtaja előtt állt. Enyhén reszkető kézzel fogott rá az oroszlán kopogtatóra, míg a másikban a medálját szorongatta. Valois a térség doktora, egyben az itteni emberek minden hájjal megkent hitelezője, mindig rossz érzéseket és emlékeket ébresztettek benne, ösztönösen szeretett volna belebújni egy boroshordóba, és eltűnni, ha meglátta őt. Hármat döngetett az ajtón, majd ugyanennyit lépett hátra, míg várt.

– Ki az? – érkezett a kérdés Valois mély, reszelős hangján.

– Lo… Lola Tourier vagyok, monsieur. – Hiába próbálkozott, nem tudta elfedni hangja remegését. Katica felmordult. – Meghoztam az utolsó előtti részletet.

– Nocsak – tárta szélesre az ajtót a férfi. Elegáns, fehér inget, szürke vászonnadrágot, és hozzá illő felöltőt viselt. Nem volt túl magas, apró szeme és nagy orra ravasz ábrázatot kölcsönzött neki. – Kicsit elkésett, nemde?

– Ma jár le a határidő – csodálkozott Lola, és próbált fejből visszaemlékezni a megbeszélt lejárati időpontokra. Az nem lehet, hogy eltévesztette!

– Én nem így emlékszem. – Valois beleszívott a pipájába, közben szemrebbenés nélkül figyelte Lolát – egészen pontosan a dekoltázsát. A férfi sohasem pislogott, ami egy újabb okot adott arra, hogy Lola hátán felálljon a szőr. – Jöjjön beljebb, az üzletet nem a tornácon intézem. A kutya kint marad. – Azzal utat engedett a lánynak, Katica előtt pedig becsapta az ajtót.

Lola bizonytalanul lépett beljebb az erős naftalinszagú helyiségbe, izzadt tenyerében az erszényét szorongatta. A hall falain lógó portrék mintha őt figyelték volna, ami fokozta az idegességét. A tartókban gyertyák égtek, aminek következtében apró árnyak táncoltak Valois alakján, arcát még kifürkészhetetlenebbé téve.

– Tudom, mi lehet a gond, monsieur Valois – kezdte mondandóját Lola. – Talán azért nem emlékszik a dátumra, mert legelőször valóban az előző hét vasárnapban egyeztünk meg, de aztán… aztán átírtuk, merthogy ön elutazott a múlt hétvégén.

– Átírtuk volna? – nézett összehúzott szemmel Lolára, amitől a lánynak szúrt a mellkasa. – Érdekes, erre nem emlékszem.

Lola, ha eddig nem lett volna igazán ideges, most valóban rátört a pánik. Érezte, hogy kifut arcából a vér, szorítása enyhült az erszényen. Az ajtón átszűrődött Katica kaparászásának zaja, Lola szinte látta maga előtt, ahogyan fel-alá járkál odakinn.

– Igen, át – próbálkozott, de érezte, egyáltalán nem meggyőző. – Itt volt a szakácsnője is, madame Cécil, és monsieur Loubon, az inas is…

– Most egyikük sincs itt – döntötte oldalra a fejét a doktor, miközben tett felé egy lépést.

Lola hátrált, de hamar a falnak ütközött. Már levegőt sem kapott félelmében, amikor eszébe jutott a módosításról szóló irat.

– Megvan a papír. – Csillapíthatatlanul reszkető kezét a szoknyáját fedő kötény zsebébe rejtette, ahonnan egy gyűrött papírlapot, valamint egy váltót húzott elő. Mindkettőt Valois felé nyújtotta. – Tanúk is aláírták.

A férfi az orrára biggyesztette szemüvegét, úgy tanulmányozta a lapot.

– Úgy tűnik, hibáztam – mondta végül, és összegyűrte a papírt. – De biztos lehet benne, még egyszer nem fogok ilyen malőrt elkövetni.

Lola bólintott. Nem értette teljesen a doktor válaszát, de nem is érdekelte különösebben. Számolni kezdte a pénzt; a lehető leghamarabb távozni akart végre.

Valois doktor újra szippantott a pipájából. Hangja halkabban szólt ugyan, de fenyegető éléből eztán sem veszített semmit.

– Tudja, hogy másféleképpen is törleszthetné akár ezt, akár az utolsó részletet, mademoiselle Tourier? Megtarthatná ezt a csinos kis összeget.

– Má-máshogy? – A konyhai neszezések tudatták ugyan Lolával, hogy már nincs egyedül, ennek ellenére újra elhatalmasodott rajta a pánik. Megszédült. Azt képzelte, a kezében tartott, pénzzel teli erszény egy masszív oszlop, amiben megkapaszkodhat. Mint már oly sokszor, ezúttal is úgy érezte, a doktort egy hajszál választja el attól, hogy ne csak a szemével vetkőztesse le. – Nem, jó nekem így.

– Tudja, elég sokszor előfordul, hogy nem tudnak fizetni a férjek, ilyenkor az asszonyaik megfeledkeznek a jó erkölcsről, annak érdekében, hogy megtarthassák a házaikat, vagy a nyamvadt eljegyzési gyűrűjüket, aminek az árát egy élet alatt sikerült valahogy összekaparniuk. De hát mit lehet tenni, a szükség nagy úr.

– Nekem van pénzem. Itt van mind az utolsó frankig – nyújtotta át az összeget.

Valois doktor tekintete megváltozott. Kemény lett és ellenséges. Lola épp ilyennek képzelte az ördögöt.

– Ne feledje, hogy még mindig tartozik nekem.

– Én nem…

– Jegyezze meg, mademoiselle Tourier, én nem tűröm, hogy a bolondját járassák velem. Az utolsó részlet határidejében nem lesz módosítás, ne is reménykedjen.

– De hát…

– Csitt! Hallgasson, és ágyő!

– A papír… Aláírná, hogy átvette?

Valois idegesen lépett az asztalhoz, majd egy lúdtoll pennával aláírta a váltót, amit végül odadobott a lány elé.

Lola lehajolt érte, leellenőrizte az aláírást.

– Viszlát, monsieur!

Olyan gyorsan futott le a tornácról és pattant fel a szekérre, mintha attól félne, Valois utánaszalad, hogy elvegye a maradék pénzét is. Vagy valami értékesebbet…

A szíve negyedóra elteltével is őrülten kalapált az izgalomtól.

A nap már utolsó, erőtlen sugarait szórta a környékre, a Lola előtt elterülő lankás dombok alacsony szőlőtőkéit látva ráébredt, hogy rosszfelé vette az irányt. Annyira a hatása alá került a doktor rosszindulatának és kéjenc ajánlatának, hogy nem is figyelte, merre mennek. A szekér mellett lépkedő Katica sem jelezte a téves irányt.

Lola visszafordította Dongót, hangosan ösztökélte minél gyorsabb tempóra. Elhatározta, levágják az utat az erdő mentén, hogy behozzák az elvesztegetett időt. Nem szeretett sötétben úton lenni, a nap pedig hamarosan lefordul a dombok mögé.

A kocsi rázkódott, a bakon ülve Lola is erősen pattogott a hepehupás útnak köszönhetően. A szürkület baljós külsőt kölcsönzött a tájnak, a fák ágai éles karomként nyúltak a szűk ösvény felé. Lola mielőbb szeretett volna kijutni a dűlőre, ahonnan alig egy mérföldet kellett megtennie hazáig.

Katica vakkantása ekkor bezengte a környéket. Lola észre sem vette, hogy a kutya lemaradt mögötte. Lefékezte Dongót, majd hátrafordult.

– Katica! – kiáltotta a fák felé, mire az állat felugatott. – Katica! Erre nincs időnk! Gyere, menjünk tovább, hamarosan besötétedik!

De Katica nem jött elő, csak újabb ugatása jelezte, merre lehet. Lola idegesen szállt le a kocsiról, majd az újfundlandi nyomába eredt. Szoknyáját felhúzva futott, míg Katica hatalmas, fekete alakja ki nem rajzolódott előtte.

– Végre, megvagy! – Lolának elakadt a szava, amikor észrevette Katicát egy fa tövében ülő alak körül szaglászni, aki a fejét az egyik térdére támasztotta, kezét az oldalára szorította – Jaj, Katica… Menjünk, menjünk innen, gyorsan!

Próbálta elcsalni az állatot, de az rá sem hederített. Az orrával finoman bökdöste a férfit, miközben halkan nyüszített.

– Mit akarsz, Katica?

Lola közelebb lépett hozzájuk. A férfi hosszú haja a lapockájáig lógott, inget, rajta vékony mellényt és szakadt nadrágot viselt, amiből kilógott sérült, dagadt bokája. Ilyen lábbal legalább utolérni nem tudná.

– Monsieur! – Lola szíve a torkában dobogott, mikor egy hosszú bottal óvatosan megbökte a férfi talpát. Egy varjú hatalmasat károgott, mire Lola megugrott. – Monsieur! Hall engem? – A férfi nem mozdult, csak nyöszörgött.

Katica a szoknyájába harapott. Ellenkezni sem maradt ideje, máris az idegen közvetlen közelében találta magát. A kutya magabiztossága nyugtatóan hatott Lolára. Ha Katica odarángatta, biztosan nem lehet félnivalója. Leguggolt, finoman megérintette a férfi vállát, aki erre megrándult, Lola pedig ijedtében a földre huppant. Ekkor látta meg a hosszú, vágásnak tűnő sebet a férfi oldalán, a vér átitta az ingjét.

– Monsieur – suttogta Lola, de válasz ezúttal sem érkezett.

Fülsértő csend telepedett a tájra. A szél nem tört utat a fák között, az éjszakai állatok még nem éledtek fel, ellenben a nappaliak már nyugovóra tértek, és Lola is pontosan erre vágyott: bezárkózni a biztonságot nyújtó falak közé, és kipihenni a napot.

Katica azonban nem tágított a test mellől, a férfi mellényébe harapva próbálta magukkal húzni őt.

– Mégis mit szeretnél? Hogy vigyük magunkkal?

Lola téblábolt, ösztönösen menekült volna, pláne az aznap fényében; volt szerencsétlensége egy rosszindulatú vénemberhez, egy nem kívánt kérőhöz és egy kéjenc uzsoráshoz. Az apja csak adósságot hagyott maga után, és Lolának be kellett látnia, a férfiak eddig mind megnehezítették az életét. Nincs szüksége még egyre.

De tudta, az lenne a helyes, ha segítene a férfin, hiszen hatalmas bajba került. Kirabolták, és miután ilyen csúnyán elbántak vele, magára hagyták. Talán meg is halna, ha csak úgy itt hagyná. Eszébe jutott az apja, akinek talán ugyanilyen segítségre lett volna szüksége, mint amit neki most módjában állt megadni. Talán akkor ma újra vele lenne…

Lehunyta a szemét, mély lélegzetet vett. Borzasztóan félt hazavinni valakit magához, ugyanakkor Katica rendíthetetlen kitartása bátorságot öntött belé. A kutya mindig tudta, ki jóravaló, rendes ember, és ki nem.

Lola leguggolt a sérülthöz, újra végignézett elgyötört arcán, rongyos viseletén, szívét szánalommal vegyes együttérzés szorította össze.

– Talán hagymáz gyötör, talán teljesen megőrültem, de… Nem bánom, elvisszük. – Lola ismét megérintette a férfi vállát. – Monsieur. Megsérült. Fel tud állni? Segítek, ha nem.

Halk nyöszörgés volt a válasz. Lola Katicára nézett, a kutya egyértelműen megerősítette eddigi álláspontját.

Lola nagyot sóhajtott. A férfi hóna alá nyúlva húzta fel őt. Szerencsére a sérültben maradt annyi erő, hogy az ő támogatásával felálljon. Lassan botorkáltak a szekérig. Lola fél kézzel oldotta le a hátsó rámpát, felsegítette a férfit, aki azon nyomban elfeküdt a szekéren. Lola teljesen beleizzadt a cipekedésbe, ráadásul időközben besötétedett. Felhajtotta a rámpát, felküzdötte magát a bakra, és indultak is hazafelé.

Mindennél jobban remélte, nem fogja megbánni döntését.

2. fejezet

Lola az elmúlt három évben megedződött. Cipelt nehéz zsákokat, hasogatott fát, egyensúlyozott vízzel teli vödrökkel, azonban egy teljes súlyával reá nehezedő felnőtt férfit, aki ráadásul biceg, mégsem bírt el egymaga.

– Neked kéne őt vinned, Katica – törölte meg verejtékező homlokát, miután felültette a férfit a szekér szélén. – Az egész a te ötleted. – Katica oldalra döntötte hatalmas fejét. Lola a sötét ellenére is tudta, hogy olyan könyörgő képet vág, amit jól ismer, és ami miatt egy pillanatra sem tudott rá haragudni. – Adja a Jóisten, hogy ne bánjam meg, hogy rábeszéltél erre!

Leugrott a szekérről, és még idejében elkapta az idegent, mielőtt arccal előre leborult volna a kocsiról. Azt azonban nem tudta megakadályozni, hogy térdre ne rogyjanak mindketten.

– Semmi baj, én jól vagyok – bizonygatta magának, igaz a lába úgy szúrt, mintha egy egész álló nap kukoricán térdepelt volna. – Kérem, monsieur, próbálja összeszedni a maradék erejét.

Érthetetlen dünnyögés jött válaszul, de úgy tűnt, erőt vett magán; Lolába kapaszkodva – ha nem számítjuk a felborított muskátlis balkonládát – sikeresen megtették a hiányzó pár métert a bejáratig.

– Hess, Cincér, menjetek az útból – ripakodott Lola a küszöbön üldögélő kakasra és a vele együtt gubbasztó két csirkére, akik sértődötten ugyan, de eltotyogtak.

Lola elbíbelődött a zárakkal, de amint sikerült kinyitnia az ajtót, rögtön az oldalsó, lomtárnak használt szobába vonszolta magukat. Odébb is kellett rúgnia pár hasznavehetetlen távcsövet és törött edényt a lába alól, ami meglehetősen nehéz feladatnak bizonyult úgy, hogy közben legalább nyolcvan kiló nehezedett rá. Sajgott a válla, égett a térde, és a vérrel keveredett földszag sem tette kellemesebbé a pillanatot. Fellélegzett, amikor sikerült végre lefektetnie a férfit az ablak alatt elterülő viseltes matracra.

A kis szoba minden biztonságosnak mondható pontjára gyertyát helyezett, így kellő fényt kapott ahhoz, hogy alaposabban megvizsgálhassa a beteget, aki – Lola sejtése szerint – a vérveszteség következtében alig volt tudatánál. Leküzdötte róla a véres mellényt és inget, nadrágját térdig felvágta, hogy szabaddá tegye a lábát. Gyors egymásutánban összeszedte az ellátásához szükséges eszközöket: párnákat hozott, hogy a sérült feje alá stócolja őket, majd először a férfi homlokán éktelenkedő lilás púpra rakott vizes borogatást. Vékony takarót, rongyokat, tiszta vizet készített maga mellé, és előkotorta anyja régi jegyzeteit.

Lola, édesanyja révén értett valamennyire a gyógyításhoz, a krémek készítése miatt pedig mindig volt kéznél számtalan gyógynövény. A régi füveskönyvből tanulta a házi orvosláshoz szükséges ismereteket, némelyiket fejből is össze tudta rakni. A sebfertőzés kezelésének útmutatójához lapozott, ujja kissé remegett az izgalomtól, de tudta, anyja receptjei sosem hagyják cserben.

– Monsieur – kezdte bizonytalanul. A férfi fölé hajolt, és abban a reményben húzta fel a szemhéját, hogy ettől majd teljesen magához tér, de csak halk morgás volt a reakció. – Megtisztítom a sebeit, nehogy elfertőződjenek. Lehet, kellemetlen lesz, de ígérem, nem nagyon. Kakukkfüves oldatot használok, az nem csíp annyira. Képzelje, van, aki alkohollal csinálná, ami bizony sokkal fájdalmasabb még egy lódarázs csípésénél is, pedig az se kutya! Engem már csípett meg, egy hétig be volt dagadva tőle a karom! De igaz, nem ez a lényeg. Szóval kakukkfű alkohol helyett, rendben?

Lola hiába várta az engedélyt, nem érkezett válasz, a csendet a gyertyák sercegése, Katica lihegése és saját szívének egyenetlen dobogása töltötte ki. Könyékig tűrte ruhája ujját, majd megvizsgálta az előtte fekvő sebeit. Jóval többet talált belőle, mint amennyit elsőre látott vagy sejtett. Jobb szemöldökén felrepedt a bőr, a környékét vékony sávban alvadt vér borította. Mellkasán, karján, de még a lábán is számos lila folt, horzsolás és vágás éktelenkedett, amiből kettő tűnt komolyabbnak. Lola azokat látta el először.

Miután lemosta őket, a konyhába szaladt, hogy egy keveset lecsippentsen a tűzhely felett lógó kakukkfűből. Mozsárban összetörte, egy leheletnyi szúrós szagú terpentint adott hozzá, majd az egészet elkeverte tojásfehérjével. Annak ellenére is szédületes sebességgel dolgozott, hogy a konyhában sötétség uralkodott. Ecsettel elkeverte a masszát, amihez pluszban adott még pár csepp, előre gyártott kakukkfűolajat.

– A kakukkfű kiváló sebek ellátására, monsieur – térdelt a beteg mellé. – Torokfájásra is bátran lehet alkalmazni, de fűszernövénynek is használják. Én zöldséglevesbe szoktam tenni egy csipetnyit.

Lola úgy magyarázott, mintha a másik hallaná, értené őt. Bár sejtette, a férfinak egy szó sem jut el a tudatáig, saját magát nyugtatta azzal, hogy beszél, és nem a némaság öleli őket körbe.

A monsieur teste meg-megrándult, amikor Lola elkezdte a kikevert, kissé nyálkás, de puha oldattal átkenni a sebeket.

– Hamarosan végzek ezzel – nyugtatta a férfit, miközben az utolsó sérülésen munkálkodott, de egy légy zúgására megakasztotta. Keresni kezdte a zaj forrását. A fekete rovart alig lehetett követni a félhomályban úszó szobában, csak akkor sikerült elkapnia a tekintetével, amikor az ablak alatti gyertya előtt repült el. Nedvességet érzett a könyökénél. Katica bökte meg az orrával, jelezve, hogy ideje visszatérnie a feladatához.

– Itt vagyok. – Lola megrázta a fejét, megigazította szemüvegét, igyekezett nem a zümmögésre koncentrálni, és arra, milyen szívesen megnézte volna közelről a légy szemét. Befejezte a sebkezelést, majd szélesebbre nyitotta az amúgy is elvetemedett ablakot, mert a terpentin erős, szúrós szaga elnyomott minden más illatot. Tücskök muzsikája zengte be a szobát, gyenge szellő suhant körbe, ami megrebegtette a gyertyák lángját, és kellemesen hűsítette Lola izgalomtól kimelegedett arcát.

Egyesével vette kezébe a bekészített tégelyeket, a gyertya lángja felé tartva próbálta elolvasni a ráírt feliratot. Amikor megtalálta, amit keresett, nyomban letekerte a fedelét.

– Körömvirágbalzsam, nagyon jó gyulladáscsökkentő, és az illata is kellemes – közölte Lola, mielőtt azzal is átkente volna a sebeket. – A bokájára is ezt fogom tenni, hogy az a csúnya zúzódás mielőbb visszahúzódjon.

Letekerte a tetőt, és körbelengette az arca előtt a tégelyt. Mélyet szippantott, orra megtelt a körömvirág illatával. Ujja finoman siklott a selymesen krémes, sárgás színű anyagba, az érintéstől bizsergett a bőre, és az elhatározás, hogy meggyógyítja az előtte fekvő férfit, úgy terült el lelkében, mint a kenőcs az ujjbegyén.

Lassan, körkörös mozdulatokkal masszírozta a krémet a férfi bőrébe. Egyenletesen oszlatta el, hogy a bokájára és lábfejére is bőven jusson. Végül vékony réteg gyolccsal kötözte át a sérült végtagot.

– Legközelebb előre beáztatott gyolcsot tekerek rá, de most nincs ilyenem. Nem számítottam rá, hogy kellhet.

Lola legnagyobb meglepetésére, egyben riadalmára a férfi megérintette a karját. Ujja gyengéden kúszott felfelé pár centit fedetlen bőrén, mintha jelezni akart volna valamit. Lola először feszülten követte szemével a kissé remegő kézfejet, de amikor a férfi szemébe nézett szertefoszlott az idegessége. Mérhetetlen zavarodottságot olvasott ki a tekintetéből, amelyet a szembogarából visszatükröződő gyertya lángja mintha még jobban felerősített volna. Ha a szem a lélek tükre, ez a férfi súlyos terheket cipel, gondolta Lola, majd mintegy megnyugtatásként simította tenyerét a férfiéra, miközben annak arcát tanulmányozta.

Sokat nézegette az emberek arcbőrét, és rájött, az nem mindig tükrözik vissza a korukat. A gazdag nők, akik megtehették, hogy ápoltak legyenek, sokszor fiatalabbnak tűnhettek a koruknál, míg a szegényebb asszonyok akár tíz évvel is idősebbnek néztek ki a tényleges éveik számánál. Az előtte fekvő korát sem tudta volna pontosan megsaccolni, de a homlokán átfutó barázdák szerint megélt jó pár nehéz évet.

Próbált bátorítóan mosolyogni rá. Nem kapott viszonzást, de biztosan neki, Lolának sem lett volna kedve mosolyogni hasonló helyzetben.

– Semmi baj, monsieur – szólt immár határozottabban. – Biztonságban van. Nemsokára befejezem, és pihenhet. De ha már így magánál van, igyon egy kortyot.

Lola az egész kancsót az idegen elé tartotta, fél kezével megdöntötte a férfi fejét, aki ivott ugyan valamennyit, de a víz nagy része a mellkasára csorgott.

Felitatta a vizet, és egy vékony takaróval betakarta őt. A nyaklánca kibújt az ing alól, lassan himbálózott a levegőben, amiről Lolának eszébe jutott egy fura gondolat.

– Monsieur – suttogta, de nem érkezett válasz. Lola kipattintotta a medálját. – Ez egy kis ajakír. Csodát tesz a kiszáradt ajakkal, és az íze, illata is nagyon finom. Ha megengedi… – Lola az ujjára vett egy kis balzsamot. Összeszorította a szemét, mintha valami kellemetlen dologra készülne. Levegőt visszafojtva, lassan közelített a férfi szája felé, majd ujja lágyan az ajkához ért. Lola szíve hatalmasat dobbant. Még sohasem ért így férfihoz, és hiába volt illetlen a jelenet, nem tudta elhúzni a kezét. Gyengéden simított végig az idegen száján, a balzsam elterült rajta, miközben Lola a saját ajkába harapott. Amikor azonban a mellette ülő Katica újra hozzáért, olyan gyorsan pattant fel az ágy mellől, hogy a nagy sietségben majdnem hanyatt is esett.

A férfi, úgy tűnt, semmit nem vett észre a műveletből, így Lola csakhamar megnyugodott. Rendet csinált a szobában, majd almát és egy régi rózsafüzért tett a szekrényre, ha a monsieur esetleg magához térne és megéhezne, vagy imádkozna az éjszaka. A rovargyűjteményét is úgy helyezte, hogy észrevehesse, ha felébred. Hátha ő is odavan értük.

Magára hagyta a férfit, hogy odakint elrendezze Dongót. Miközben a lovat vezette a pajtába, a kerítésére kiakasztott cégér hangos csattanással vágódott a földre, a zajra mindketten megugrottak.

– Már megint – szakadt ki belőle egy lemondó sóhaj. A megkopott Lola-manufaktúra feliratú táblát csak a Szentlélek tartotta a helyén, a csavarokat és láncszemeket időszerű lett volna kicserélni, mielőtt véletlenül rászakad valakire. Lola nem is tűzte vissza a helyére, inkább megtámasztotta a kerítés tövében. A cégérnek köszönhetően egyre többször tévedtek be hozzá a vevők, hogy az éppen készleten lévő balzsamokból, krémekből, szappanokból vásároljanak, vagy rendelést adjanak le. Erről jutott eszébe az a tengernyi rendelés, amiket a napokban kell elkészíteni; tyúkszemkenőcs, bőrnyugtató zsályakenőcs, de kifogyott a körömvirágszappanokból is, ráadásul hamarosan a levendulalepárlást is el kell kezdenie.

Utoljára a szekérről pakolta le saját holmiját, puskáját és azt az egy szem rongyos batyut, ami az idegen férfi csekélyke tulajdonát képezte.

Bevitte, letette mellé az ágyra, de pillantása megakadt a csomagból kikandikáló levélen. Kíváncsiságtól hajtva húzta elő és hajtotta ki a papírokat, hátha megtudhat valamit az előtte fekvő emberről. Rögtön feltűnt neki a furcsa név: monsieur Anthony Beauvin… Anthony. Milyen különös, keresztneve egyáltalán nem tűnik franciának, gondolta Lola, és újra végignézve az elesett férfin, torka elszorult a látványtól. Apja alakja ismét megelevenedett előtte. Miután anyját, Margaux-t elragadta a kolera, apja, Édouard Tourier belebolondult a veszteségbe, az alkoholhoz nyúlt, Lolának pedig nemcsak az ápolása jutott osztályrészül, hanem a napi betevő megteremtése is. A ház berendezésének értékesebb darabjait pénzzé tette, hogy fedezni tudja az adósságokat, amiket apja egyre csak halmozott. Bár rengeteg kedves holmi esett áldozatul apja iszákosságának, Lola mégsem gondolt rá soha haraggal. Utoljára egy évvel ezelőtt jó pár faluval arrébb, a folyó partján látták fürödni, és több szemtanú elmondása szerint megpróbált átúszni a vízen, amibe valószínűleg beleveszhetett.

Akkor Édouard Tourier-nek senki sem segített. Senki nem húzta vissza a folyópartról senki nem fogadta be magához. Benne, Lolában pedig egyre nőtt az elhatározás a férfi megmentésére. Ám ahogy a papírokat lapozgatta, torka hirtelen már nem a sajnálattól, hanem a rémülettől száradt ki. Szabadulólevél.

Ijedtében kiejtette kezei közül a lapot. Felpattant, de megszédült, egy régi szekrénybe kapaszkodva hátrált az ajtóig, szíve vadul dübörgött mellkasában. Egy börtönviselt alakot hozott az otthonába. Más sem hiányzott neki, mint egy megátalkodott bűnöző a saját házába.

Katica észlelte nyugtalanságát, és egyből mellette termett. Lola addig simogatta az állatot, míg újra rendes ütemben volt képes venni a levegőt. Katica gyáva, de jó emberismerő – győzködte magát, majd minden bátorságát összeszedve lépett a férfi mellé. A szabadulólevél egyértelmű bizonyosság volt arról, hogy Anthony Beauvin egykor bűnt követett el, és Lola tudta, hogy a józan ész azt kívánná, hogy máris rohanjon, meg se álljon, míg nem talál valakit, aki elvinné ezt az embert magával. A kezdeti ijedség után azonban Lolán mégis megmagyarázhatatlan, zsigeri bizalom lett úrrá. És nem csak Katica miatt. A férfi szemében ülő korábbi rémület arról tanúskodott, hogy ez az ember talán jobban félt, mint ő maga.

Ezekkel a gondolattal nyugtatta háborgó, kétségekkel teli lelkét. Magához vette a puskáját, közben macskája, Bodobács is hazatalált. Megmosta az arcát, leellenőrizte a zárakat, majd monsieur Beauvinra is rázárta az ajtót, mielőtt nyugovóra tért saját szobájában, azonban álom csak rendkívül nehezen jött a szemére.