Date: 2026
Keywords: filozófia, amerikai angol irodalom, szociáletika, altruizmus
Description: Onnan lehet tudni, hogy valaki nem érti Randet, hogy szerinte Rand az önzést hirdeti – és nem teszi hozzá, hogy Rand az „önzés” alatt egészen mást értett, mint a szó hétköznapi jelentése. Ez az esszékötet a definíciók között tesz rendet, valamint felvázolja Rand filozófiájának tömör lényegét: miért támogatja egy orosz emigráns az amerikai alkotmányos rendszert és a szabadpiaci kapitalizmust, miért tartja erkölcstelennek mind a jobboldali, mind a baloldali kollektivizmust, és miért veti meg azokat a filozófiákat, amelyek az egyén önelnyomását hirdetik. Következetes individualizmusa ijesztő lehe

AYN RAND

AZ ÖNZÉS ERÉNYE

Ad Librum

Budapest, 2021

Onnan lehet tudni, hogy valaki nem érti Randet, hogy szerinte Rand az önzést hirdeti – és nem teszi hozzá, hogy Rand az „önzés” alatt egészen mást értett, mint a szó hétköznapi jelentése.

Ez az esszékötet a definíciók között tesz rendet, valamint felvázolja Rand filozófiájának tömör lényegét: miért támogatja egy orosz emigráns az amerikai alkotmányos rendszert és a szabadpiaci kapitalizmust, miért tartja erkölcstelennek mind a jobboldali, mind a baloldali kollektivizmust, és miért veti meg azokat a filozófiákat, amelyek az egyén önelnyomását hirdetik.

Következetes individualizmusa ijesztő lehet néhány olvasónak, de nem feltétlenül azért, mert nem értenek vele egyet.

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

Bevezetés

1.  Az objektivista etika

2.  Mentális egészség versus miszticizmus és önfeláldozás

3.  A vészhelyzetek etikája

4.  Az emberi „érdekellentétek”

5.  De hát nem mindenki önző?

6.  Az öröm pszichológiája

7.  De hát az élet nem kíván meg kompromisszumokat?

8.  Hogyan élhetünk racionális életet egy irracionális társadalomban?

9.  A morális szürkeség kultusza

10.  Kollektivizált etika

11.  Akik emlékműveket állítanak

12.  Az ember jogai

13.  Kollektív „jogok”

14.  Az állam természete

15.  Az állam finanszírozása egy szabad társadalomban

16.  A stagnálás istenadta joga

17.  Rasszizmus

18.  Hamis individualizmus

19.  Érvek helyett megfélemlítés

ELŐSZÓ

Minden valamirevaló filozófus legalább egyszer beleütközik a nyelv korlátaiba. Ha nem ütközik bele, nem végzi jól a munkáját. Ha ugyanis csak már létező fogalmakkal dolgozna, ugyanoda jutna, ahová mindenki más is jutott előtte. Ahhoz tehát, hogy valami újat tudjon mondani, egy gondolkodónak új fogalmakat kell alkotnia.

Gondoljunk csak az akarni szóra! Képzeljük el, hogy mi lenne, ha külön szavunk lenne arra, ha valamit belső késztetésből akarunk, és arra, hogy csak azért akarjuk, mert azt várják el tőlünk! Minden egyes alkalommal, amikor akarásról beszélünk, választanunk kellene a két szó közül – vagyis minden alkalommal magunkba kellene néznünk, hogy mégis miért akarjuk azt, amit akarunk.

Vagy mi lenne akkor, ha külön szavunk lenne arra, hogy valami kívánatosat akarunk elérni, és arra, amikor csak valami rosszat akarunk elkerülni? Egy nap hányszor használnánk egyik vagy másik szót az akarásra?

Új szavakkal és fogalmakkal szintet tud lépni a világról való gondolkodás.

Ezt a jobb filozófusok is tudják, és az évszázadok során többféleképpen próbálták áthidalni a még nem létező szavak problémáját.

Az egyik iskola új szavakat alkot. Gondoljunk például Arisztotelész eudaimoniájára! Ezzel mindjárt látszik is, mi a baj. Új szavakat nagyon nehéz meghonosítani a hétköznapi gondolkodásban és közbeszédben.

A másik megoldás, hogy a filozófusok létező fogalmakat definiálnak újra, aztán ebben az új értelemben használják őket. De ez sem igazán jó megoldás, hiszen egy már létező szót mindenki a megszokott értelmében használ. Az emberek ritkán olvassák végig a filozófus saját definícióit, mielőtt belekezdenének a szövegeibe. Főleg akkor nem, ha semmi okuk nincs gyanakodni, hogy végig kellene olvasniuk. Gondoljunk csak a Freud-féle halálösztönre és azokra, akik a halál és az ösztön szavak hétköznapi értelméből próbálják kikövetkeztetni, hogy mit is jelent ez a kifejezés.

Ayn Rand a második utat választotta, és létező fogalmakat ruházott fel új tartalommal. Átfogalmazta például az önzőséget, az altruizmust és a kapitalizmust, ezzel pedig végtelen félreértéseknek nyitott teret. Rand kritikusai szinte egytől egyig félreértik a szavait, mivel nem néztek utána, hogy mit ért alattuk. És gyakran a csodálói sem.

***

Az 1987-es Dirty Dancing egyik jelenetében a negatív hős nem hajlandó vállalni a felelősséget a tetteiért, és nem akar segíteni valakinek, akit ő maga kevert bajba, mondván „vannak, akik egyszerűen nem számítanak”. Majd előhúz a zsebéből egy szamárfüles Rand regényt, mintegy bizonyítékul a tarthatatlan álláspontjára. Ez természetesen az önzőség hétköznapi jelentése, és nem az, amire Rand gondolt. De a forgatókönyvíró, sokakhoz hasonlóan, jó ötletnek találta egy Rand-hivatkozással letudni a karakter bemutatását: önző, és azt hiszi, többet ér másoknál.

Önzés alatt Rand még véletlenül sem a hétköznapi értelemben vett önzést értette, hanem az egyén racionális önérdekének követését, ahogy e kötet bevezetőjében is olvasható. Ebbe nem fér bele mások kihasználása vagy sérelme, és azt sem engedi meg, hogy az egyén kibújjon a döntéseinek következményei alól, ahogy azt a Dirty Dancing sugallja.

Ugyanakkor Rand önzőségdefiníciója azt sem zárja ki, hogy az egyén másoknak segítsen, csupán azt, hogy saját választásaitól és döntéseitől függetlenül másokért kelljen leélnie az életét. Az egyén maga és szerettei érdekében tud és akar élni és erőfeszítéseket tenni, ez az a mozgatóerő, ami előreviszi a világot, nem pedig az egymástól erőforrásokat remélő és egymáson kötelezettségeket behajtó kollektivizmus.

Az altruizmust sem azért bírálta Rand, mert elítélte volna, ha az emberek egymásnak segítenek. Ő azt a téves erkölcsi ökölszabályt támadta, amely szerint egy cselekedet mindig jó, ha másokért tesszük, és mindig rossz, ha „önző”, vagyis amikor maga a cselekvő a haszonélvezője a saját erőfeszítésének. Rand szerint súlyos tévedés összemosni egy cselekedet erkölcsös vagy erkölcstelen mivoltát azzal, hogy ki a cselekedet haszonélvezője, hiszen az két külön dolog. Viszont ez az ökölszabály, vagyis az Ayn Rand-i értelemben vett altruizmus az alapja az összes elnyomó rendszernek és ideológiának, kicsiben és nagyban egyaránt.

Az önfeláldozást hirdető politikai rendszerek és ideológiák (fasizmus, nácizmus, kommunizmus vagy a legtöbb vallás) okozták a legtöbb emberi szenvedést azzal, hogy az egyént állítólagos felsőbbrendű céloknak vetették alá, és ezzel az ürüggyel kihasználták. Rand szerint az egyén nem áldozható fel, és az emberi élet az az erkölcsi mérce, amelyből a többi értéket le kell vezetni. És nem csupán az egyszerű túlélés, hanem az emberhez méltó élet.

Kapitalizmus alatt Rand azt a társadalmi berendezkedést értette, amelyik a történelem során elsőként nem veti alá az egyént ilyen központilag kijelölt magasabb céloknak. A Rand-féle kapitalizmus tiszteletben tartja az egyéni szabadságjogokat, mint a magántulajdon, megtiltja a fizikai erőszakot, és minden interakció önkéntes benne. Az állam feladata megvédeni az egyént az erőszaktól, nem pedig boldoggá tenni, vagy éppen célokat adni neki. (Az egyéni szabadságjogokról Az ember jogai, az állam szerepéről pedig Az állam természete című fejezetekben olvashatunk részletesen.)

Rand szerint az egyetlen valódi érdekkonfliktus minden politikai rendszerben az egyén és az őt használó állam (legyen az egyház, uralkodó vagy az uralkodó elit) között van, ezért rendkívül fontosak az egyéni szabadságjogok, amelyek az egyént védik az államtól. Ezek garantálják, hogy az egyének többé nem áldozhatók fel mindenféle kétes, magasabb célok oltárán. A kapitalizmus nem azzal hozott soha korábban nem látott kényelmet és jólétet a tömegeknek, hogy áldozatot követelt mindenkitől, hanem hogy hagyott mindenkit a saját érdekében boldogulni.

A Rand-féle kapitalizmusban senki nem birtokol senkit, főként nem születési alapon. Itt nincsenek felsőbb- és alsóbbrendűek, urak és szolgák. Persze ettől még sokaknak sikerül kihasználni másokat, de nem fizikai erőszakkal és nem az állam és a jog segítségével. Az állam eszköze az erőszak, az egyéné az elme – így azt a rendszert, amely korlátozza az államot az egyénnel szemben, többé nem az erőszak logikája formálja, hanem az értelem, nem a fizikai erő és az erőszakosság diadalmaskodik, hanem a józan ész.

A kapitalizmus logikája az értéket értékért kínáló, önként és kölcsönös előnyökért folyó kereskedelem – míg az etatizmusé az egymás kihasználására épülő parazitizmus és annak logikus továbbgondolása, a más országok kifosztását szolgáló háború. Az etatizmus hadvezéreknek és háborúknak állít szobrokat – a kapitalizmus a békés kereskedelemnek.

Kapitalizmus az, ahol végre az egyénre terelődik a hangsúly, és az egyéni élet válik értékmérővé. Ez az a rendszer, ami végre kirángatta a világot a sötét feudalizmusból, ahol az ember beleszületett egy életszerepbe, ahol már eleve el volt döntve, kit kell majd szolgálnia, és ha szerencsés, ki szolgálja majd őt. Az „egymásért élünk” kollektivizmus és a magától értetődő kötelességek veleszületett rendszeréből azonban logikusan következnek a visszaélések, és ezzel ingyenélőket termel. De nem ez a legnagyobb baj vele, hanem az, hogy Rand szerint a csoportalapú gondolkodás, vagyis a kollektivizmus tulajdonképpen erkölcsnélküliség, hiszen kizárja az egyéni döntést, márpedig az egyéni döntéseket, ahol csak lehet, össze kell kapcsolni az egyéni felelősséggel – ez az erkölcs alapja.

Azt pedig mi is tudjuk, hogy egy „ki kiért él” rendszerben az tud legjobban érvényesülni, aki nyal és törleszkedik, és aki folyamatosan azt nézi, hogy kit használhatna ki szent kötelességekre, a csoportra, a nemzetre vagy valamelyik istenségre hivatkozva. A Rand-féle ideális ember nem azt nézi, hogy kit használhat ki. Ezzel még akár lehetne a kollektivisták ideális áldozata, azonban a Rand által leírt ember azt sem hagyja, hogy mások kihasználják. Felelősséget vállal – szemben a kollektivistákkal, akik porlasztani próbálják azt –, de a saját döntéseiért. Ezt pedig nem tolerálják a különféle emberhasználó ideológiák és politikai rendszerek.

A kapitalizmust megelőző kollektivista rendszerekben csak egy adóztató entitás lehetett képes arra, hogy vagyont halmozzon fel. Ilyen volt az állam, az egyház, esetleg egy földesúr, akinek jogot adott a király, hogy adót szedjen. Innen hoztuk magunkkal azt a téves asszociációt, hogy akinek pénze van, azt csak mások sérelme árán szerezhette. Ez azonban a kapitalizmusban már nem igaz. Rand véletlenül sem gondolta azt, hogy mindenki, aki üzletember, egy szent. De az sem igaz, hogy mindenki, akinek nincs vagyona, az.

Rand szerint az Egyesült Államok az az ország, ahol a legtöbbet haladt előre az emberiség az egyéni jogok tiszteletben tartása és a valódi kapitalizmus felé – bár nyilván az Egyesült Államok sem egy tökéletes rendszer. A haveri kapitalizmus (cronyism) Rand szerint egyáltalán nem is kapitalizmus, hanem etatizmus, csak épp nem a tömegeknek osztja vissza mások pénzét, hanem néhány kiválasztottnak. Tulajdonképpen egy jóléti állam nagyvállalatoknak, amelyben az oligarchákat hizlalja az állami hatalom.

Az Atlas Shrugged című regényében Rand egy egész sor olyan üzletembert mutat be, akik az államon élősködnek, vagy jogszabályokat íratnak magukra – és néhány olyat is, akik megtestesítik a Rand-féle ideált, a valóban a piacról élő, szenvedélyesen alkotó és folyamatosan innováló vállalkozót. Ők nem kérnek állami segítséget, és nem is fogadnák el azt. Ők nem állami megrendelésekből élnek, hanem az ügyfeleikből, akik önként és boldogan fizetnek nekik, mert amit kínálnak, az jó. Akinek pedig így lesz sok pénze, az nem rövidített meg senkit, és nem is kényszerített másokat.

Gyakran hétköznapi emberek is ölre mennek definíciós félreértéseken. Ha például az egyikük pozitív értelemben használja a kapitalizmus szót, a másik pedig minden rossz dolog kifejezésére használja azt. A legszomorúbb az egészben, hogy lehet, hogy igazából egyetértenének abban, amit akarnak – csak más szavakat használnak rá. A kapitalizmus szó vallásos tisztelete és ugyanolyan vallásos elutasítása mögött a tartalom gyakran azonos: hogy egy egyén valóban érdemei alapján juthasson erőforrásokhoz kölcsönösen önkéntes tranzakciók révén. A kényszer, mások használása és kihasználása nem fér bele Rand kapitalizmusfogalmába, de még az önzőség Ayn Rand-i definíciójába sem. Akkor sem, ha szemérmesen az állammal végeztetnénk el a piszkos munkát.

Az, hogy a Randet csak felületesen ismerők ugyanúgy félreértik a gondolatait, mint azok, akik támadják, a popkultúrára többszörösen is igaz. Rand maga is sokat foglalkozott a kommunizmus népszerűségével hollywoodi körökben. A szemfüles néző sok helyen találkozhat Rand-hivatkozásokkal – A Simpson családban, a South Parkban, valamint olyan sorozatokban és filmekben, mint a Mad Men, a Gilmore Girls, Desperate Housewives, Supernatural, Numb3rs, Columbo, Lost, Criminal Minds, Girls, Watchmen, Silicon Valley, Parks and Recreation, hogy csak a legújabbakat említsük – és nem mindig a helyes értelemben.

***

Ayn Rand 1905-ben született Szentpéterváron Alisa Rosenbaum néven. Családja megsínylette a bolsevik forradalmat, Rand pedig 1926-ban az Egyesült Államokba emigrált. Az angolul eleinte alig beszélő Rand tündérmesébe illő karriert futott be Hollywoodban. Statisztaként kezdte, és onnan dolgozta fel magát forgatókönyvíróvá, átvészelte a nagy gazdasági válságot, és közben nem győzte csodálni az amerikai individualizmust és vállalkozói szellemet, és nem győzte magába szívni annak előnyeit az emberellenes keleti miszticizmussal és kollektivizmussal szemben.

Rand drámaíróként is bemutatkozott, darabjait a Broadwayn mutatták be, ám végül regényíróként és filozófusként vált ismertté. Négy regénye közül (We the Living, 1936, Anthem, 1938, The Fountainhead, 1943, Atlas Shrugged, 1957) kettő jelent meg magyarul és ezek hozták el számára a sikert.

A 60-as években politikai aktivizmusba kezdett, előadásokat tartott, interjúkat adott, és ezzel egy időben nekilátott, hogy részletesen kidolgozza filozófiáját, amelyet objektivizmusnak nevezett el. A kötetben szereplő esszék ebből a korszakából származnak.

Rand író volt és filozófus, aki az olvasóknak írt. A célja az volt, hogy megértsék – nem pedig az, hogy befogadják a felkent, akadémiai filozófusok. Ezért nem volt szüksége arra, hogy bonyolultan fejezze ki magát, és ezért van olyan széles körben jelen az amerikai popkultúrában.

Rand körül az 50-es évektől komoly intellektuális holdudvar alakult ki, amely olyan neveket is vonzott, mint a közgazdász Murray Rothbard vagy Alan Greenspan, az amerikai szövetségi jegybank későbbi elnöke. Rand eszmeileg az amerikai libertáriusokhoz esett legközelebb (Európában ennek körülbelül a szabadpiaci liberális a megfelelője), bár nem tartotta magát annak. Intellektuális párbeszédet folytatott olyan közgazdászokkal, mint Ludwig von Mises vagy Henry Hazlitt. 1962 és 1976 között saját folyóiratot adott ki, és több esszékötetet is publikált.

Egyszer egy műsorvezető megkérdezte, hogyan foglalná össze a filozófiáját dióhéjban. Rand válasza a következő volt:

1. metafizika: objektív valóság;

2. episztemológia: értelem (reason);

3. etika: önérdek;

4. politika: kapitalizmus.

Kicsit hétköznapibb nyelvre is lefordította a dolgot:

1. A természet törvényeit tisztelni kell ahhoz, hogy uralni tudjuk azt.

2. Nem tarthatjuk meg azt a tortát, amit egyszer már megettünk.

3. Az ember önmagában vett cél.

4. Szabadság vagy halál.

Rand politikai aktivizmusának fókuszát meghatározta, hogy vezető nyugati értelmiségieknek a hidegháború alatt fogalmuk sem volt a Szovjetunió valóságáról. Akiket nem fizettek a véleményükért, azok is kritikátlanul elhitték, mert el akarták hinni, a szemérmetlen és hazug sikerpropagandát. Természetesen legtöbbjüknek fogalmuk sem volt, miről beszéltek. Randet érthető módon zavarta, amikor Nyugaton a Szovjetuniót irigyelték, és Sztálint csodálták tájékozatlan értelmiségiek, a kommunizmusban pedig a melengető állami jó szándékot és minden társadalmi probléma pofonegyszerű megoldását látták. Rand kapitalizmusértelmezéséhez fontos adalék, hogy ő pontosan ismerte a szocialista-kommunista alternatívát, és nem voltak illúziói a vasfüggönyön túli világról.

Rand szerint a kollektivista autokrácia erkölcstelen mivoltára nem kellene külön bizonyíték, hiszen már az alapjául szolgáló filozófia is minden elemében emberellenes. A kollektivizmus – legyen az nemzeti vagy kommunista – megköveteli, hogy az emberek másokért és az államért éljenek és haljanak.

Kommunizmusellenessége az amerikai republikánusok számára természetes szövetségessé tette, de a rajongás nem volt kölcsönös. Rand támogatott demokrata jelöltet is, ha szerinte annak volt igaza, és már a 60-as években leszedte a keresztvizet a Republikánus Pártról, kritizálta annak jobboldali kollektivizmusát, hogy a republikánusok alatt az állam összefonódik a nagyvállalatokkal, és hogy a konzervatívok behódoltak a vallásos csoportok lobbierejének.

Rand szerint a republikánusok patriotizmusuk ellenére nem értik, hogy mi tette naggyá Amerikát, és tulajdonképpen ugyanolyan etatisták, mint a baloldali Demokrata Párt. Rand maga ateista volt, és támogatta az abortuszhoz való jogot, hogy csak a leglátványosabb összeférhetetlenségeket említsük, de az amerikai konzervatívok minden erejükkel próbálták ezeket figyelmen kívül hagyni, és magukévá tették Randet mint az amerikai életforma, az individualizmus és a kapitalizmus védelmezőjét.

***

Nem sok intellektuálisan lehangolóbb dolog van annál, mint amikor valaki megpróbálja importálni egy másik ország belpolitikai megosztottságát – mondván, ha már egy másik országot sikeresen megosztott a téma, azt meglovagolva talán ő maga is a hatalomba emelkedhet. Az amerikai belpolitikai vitákat, különösen a 60-as évekét teljesen felesleges megpróbálni megfeleltetni a mai magyar helyzetnek. De egy magyar olvasó számára is megvan e kötet tanulsága.

Egy magyar olvasó mindenekelőtt sokkal tájékozottabb a Szovjetunió valóságát illetően, mint a 20. század amerikai közvéleménye. A kollektivizmus erőszakos szólamai és nyelvi támadófegyverei nálunk a hétköznapi valóságot jelentették, míg egy korabeli amerikai olvasó joggal vélhette költői túlzásnak, hogy a szovjet alattvalóktól nyíltan megkövetelték, hogy az államért éljenek. Nyugaton sok értelmiségi és átlagpolgár gondolhatta úgy, hogy a diktatúra hivatalos adatai és statisztikai öntömjénezése valós teljesítményt és jólétet takarnak, de nekünk ma már szégyen lenne elkövetni ugyanezt a hibát.

Magyarországon nem kell bemutatni a központi tervgazdálkodás és a lakosság jólétének kárára megvalósuló grandiózus presztízsberuházások káros és erkölcstelen voltát. Itt nem kell kétszer mondani, hogy a szocializmus szívmelengető szólamai mögött is csak ugyanolyan meztelen hatalomvágy van, mint a nacionalizmus retorikája mögött. Nálunk egyértelmű, hogy a haveri kapitalizmus nem kapitalizmus, és a gazdaság és az állam szigorú szétválasztása miért ugyanolyan fontos, mint az egyházé és az államé.

Rand kommunizmusellenessége minden országban bevonzza a jobboldaliakat – de a konzervativizmusról, a jobboldali kollektivizmusról, a nemzetiszocializmusról Rand ugyanolyan rossz véleménnyel volt, mint a kollektivizmus baloldali manifesztációiról. Ha nem beszélt róla ugyanannyit, az azért volt, mert a 20. század második felében még széles körű konszenzus élt arról, hogy a nemzetiszocializmus (a jobboldali szocializmus) rossz dolog.

Budapest, 2021. március

Nova Eszter

BEVEZETÉS

Ennek a könyvnek már a címe is kérdéseket vet fel: „Miért használja az »önzés« szót a karakterek erényes jellemvonásaira, hiszen már maga ez a szó is annyi embert elidegenít? Hiszen ez a szó nekik egészen mást jelent.”

Erre a kérdésre röviden azt tudom válaszolni: „Pontosan azért, amiért félnek ettől a szótól.”

Mások már nem is merik feltenni ezt a kérdést, mert azonnal érzik a benne rejlő erkölcsi megfutamodást. Mégis nehezen tudnák megfogalmazni, hogy miért is megfutamodás és gyávaság ez a kérdés, és milyen alapvető erkölcsi problémák vannak vele. Az ő számukra itt a bővebben kifejtett válaszom.

A szóválasztás nem csupán egy szemantikai probléma, és nem is önkényes választás. Az ’önzőség’ szó mindennapi nyelvhasználatban nem csupán helytelen, de egy kártékony intellektuális összemosásból ered. Ez az intellektuális összemosás egymagában felelős az emberiség visszamaradott fejlődéséért, jobban, mint bármi más.

A mindennapi használatban az ’önzőség’ szó a gonoszság szinonimája. Olyan képeket idéz fel, mint a gyilkos vadember, aki hullahegyeken átgázolva éri el célját, akinek senki és semmi más nem fontos, és egyedül a saját, ösztönös vágyainak pillanatnyi kielégítése motiválja.

A szó szótári jelentése azonban egészen más. A szótár szerint az ’önzőség’ azt jelenti, hogy valaki a saját önérdekét követi.

Ez a definíció erkölcsileg semleges, nem mondja meg, hogy az az önérdek jó-e, vagy gonosz dolog. Még azt sem mondja meg, hogy az-e az ember valódi érdeke, amit követ. Ezekre a kérdésekre az etika dolga válaszokat adni.

A vademberimázs éppen hogy az altruizmus logikájából fakad. Az a célja, hogy elfogadtasson két emberellenes alapvetést: hogy a) az önérdek bármiféle követése gonosz dolog függetlenül attól, mi is az az érdek, illetve hogy b) bármi, amit egy ilyen vadember csinál, az valóban az érdekében is áll (ezért az altruizmus megköveteli, hogy mondjon le ezekről embertársai érdekében).

Hogy megértsük az altruizmus természetét, beleértve az általa okozott erkölcsi korrumpálódást, a Veszett világ (Atlas Shrugged) című regényt ajánlom – vagy igazából bármilyen újsághírt manapság. Mi itt az alapértelmezett altruizmussal fogunk foglalkozni az erkölcstan elméletének kibontásakor.

Az altruizmus két erkölcsi kérdést mos össze: 1. Mik az értékek? 2. Ki legyen ezen értékek haszonélvezője? Az altruizmus igazából a második kérdéssel helyettesíti az elsőt, és kikerüli az erkölcsi értékek definícióját, ezzel pedig tulajdonképpen erkölcsi iránytű nélkül hagyja az embert.

Az altruizmus alapvetése, hogy bármi, amit mások érdekében teszünk, az jó, és bármi, amit a saját érdekünkben, az rossz. Az altruizmus ezzel a cselekvés haszonélvezőjét teszi meg a cselekvés erkölcsösségének egyetlen fokmérőjévé. Ezzel tulajdonképpen bármit megenged, aminek a haszonélvezője nem az egyén, hanem akárki más.

Ezért az emberi történelmet a taszító erkölcstelenség, a kóros igazságtalanság, groteszk kettős mércék, feloldhatatlan konfliktusok és ellentmondások jellemezték, amik megterhelik nemcsak az emberi kapcsolatokat, de egész társadalmakat, amelyek az altruizmus valamelyik politikai manifesztációja alatt nyögnek.

Elég megnézni, miféle botrányos dolgok futnak manapság erkölcsi ítélet címszó alatt. Az iparos, aki egy vagyont hoz létre, és a gengszter, aki kirabol egy bankot, ugyanolyan erkölcsi megítélés alá esik, csak mert mindkettő saját, „önző” hasznát kereste. Egy fiatal, aki feladja ambícióit, csak hogy gondoskodjon a szüleiről, erkölcsileg felsőbbrendűnek minősül, mint az, aki kemény harc és küzdelem árán eléri személyes céljait. Egy diktátort erkölcsösnek tartunk, csak mert az emberiségellenes bűneit „a nép” érdekében követte el, nem saját magáért.

Elég megnézni, mit tesz az emberi élettel, ha az erkölcsösség fokmérője pusztán az, hogy ki a tettek haszonélvezője. Az első dolog, amit az ember így megtanul, hogy az erkölcs nem a barátja. Hiszen sosem nyerhet vele, csak veszíthet. Amit az altruizmus erkölcsös viselkedésnek hív, azzal az egyén csak veszteséget, fájdalmat okoz magának, és az egyetlen dolog, ami így az életben várja, az a szürke, érthetetlen és nyomasztó kötelesség. Míg folyamatosan másokért hoz áldozatokat, egyedül abban reménykedhet, hogy mások időnként majd érte hoznak áldozatot – de igazából tudja, hogy ez a fajta berendezkedés csak kölcsönös neheztelést szülhet, örömöt nem. Olyan, mintha mindenki nem kívánt karácsonyi meglepetéseket adna egymásnak, mivel senkinek nincs joga, és erkölcstelen is lenne, ha saját magunknak adnánk valamit. Amikor egy ilyen ember épp nem áldozatot hoz valakiért, akkor létezése irreleváns, az erkölcs nem szól erről semmit. Ennek megfelelően semmiféle erkölcsi iránymutatás nem létezik olyan esetekre, ahol nem valaki más érdekében hozunk áldozatot. Ez a fajta erkölcs nem ad iránymutatást az élet komoly kérdéseit illetően. Nem foglalkozik vele, hiszen az csak az egyén saját, „önző”, személyes élete, és mint olyan, legjobb esetben is amorális – de inkább maga a gonosz.

Mivel a természet nem biztosítja az életben maradást, és azt az egyénnek a saját erőfeszítése árán kell biztosítani, egy olyan doktrína, amely nem foglalkozik az egyén érdekével, tulajdonképpen azt állítja, hogy az egyén vágya az életben maradásra erkölcstelen. Hogy már az is erkölcstelen, hogy az ember él. Nem létezik ennél erkölcstelenebb doktrína.

Pedig az altruizmus éppen ezt állítja, amikor az iparost a bankrablóval veszi egy kalap alá. Alapvető erkölcsi különbség van a között, aki az önérdekét valaminek a létrehozásában látja, és a között, aki rablásban. A rabló erkölcstelensége nem abban rejlik, hogy a saját önérdekét követi, hanem amit az önérdekének tart. Nem abban, hogy a saját értékeit követi, hanem hogy mik azok az értékek. Nem abban, hogy élni akar, hanem hogy emberhez méltatlan módon akar élni (lásd bővebben Az objektivista etika című fejezetben).

Ha valóban nem azt értik az emberek „önzés” alatt, amit én értek alatta, az egy nagyon súlyos dolgot árul el az altruizmusról: azt, hogy az altruizmus nem engedi meg az olyan ember létezését, aki tiszteli és fenntartja saját magát – aki a saját erőfeszítéséből él, és közben nem áldozza fel magát másoknak, de másokat sem áldoz fel saját maga érdekében. Azt jelenti, hogy az altruizmus csak kétféle embert ismer: az áldozati bárányt, valamint azokat, akik ebből az áldozatból hasznot húznak. Hogy csak áldozatot ismer és parazitát. Hogy az altruizmus nem enged meg jóindulatú együttélést emberek között, hogy nem engedi meg az igazságosságot.

Ezért van az, hogy a legtöbb ember a cinizmus és a bűntudat visszataszító elegyében éli le az életét: cinikusak, mert nem fogadják el és nem is gyakorolják az altruista erkölcsöt, de bűntudatuk van, mert azért megtagadni sem merik.

Ahhoz, hogy lázadjunk ez ellen a pusztító erkölcstelenség ellen, előbb fel kell lázadni annak alapvetései ellen. Hogy mind az embert, mind az erkölcsöt helyreállítsuk, előbb az „önzést” kell helyreállítani.

Első lépésben ki kell jelenteni, hogy az embernek joga van az erkölcsös létezésre: hogy szüksége van egy erkölcsi szabályrendszerre a saját életének kiteljesítéséhez.

A racionális erkölcs természetéről és igazolásáról Az objektivista etika című fejezet szól röviden. Az erkölcs funkciója, hogy definiálja az ember valódi érdekeit és értékeit, hogy bebizonyítsa, hogy az önérdek követése valójában az erkölcsös élet lényege, és hogy saját erkölcsös cselekedeteinek haszonélvezője maga az egyén.

Mivel az erkölcsi értékek és a tettek összetartoznak, valahányszor a cselekvő és a haszonélvező nem ugyanaz, igazságtalanság történik: valakit feláldoznak másokért, a cselekvőt a passzívakért, az erkölcsöst az erkölcstelenekért. Egy ilyen igazságtalanságot semmivel nem lehet igazolni.

Az erkölcsi értékek haszonélvezőjének megválasztása azonban csak az első, bevezető lépés az erkölcsösség terén. Ennyivel nem helyettesíthető az erkölcsösség, és nem is kritériuma az erkölcsnek, ahogy azt az altruizmus elképzeli. Még csak nem is erkölcsi prioritás. Mindezt egy erkölcsi rendszer fundamentális alapvetéseiből kell levezetni.

Az objektivista etika alapvetése, hogy a cselekvőnek mindig egyben a cselekvés haszonélvezőjének is kell lenni, és hogy az egyénnek mindig a racionális önérdekében kell cselekednie. Az ehhez való joga pedig az emberi mivoltából fakad, valamint abból, hogy milyen szerepet töltenek be az erkölcsi értékek az ember életében. Ezért ez a joga csak olyankor áll fenn, amikor racionális, objektíve megállapítható erkölcsi elvek támasztják alá az önérdekét. Az objektivista etika nem valamiféle engedély, hogy bárki bármit megtehet, és ezért nem is alkalmazható az altruisták által alkotott „önző” vademberre vagy bárkire, akit irracionális érzelmek, érzések, szeszélyek vagy vágyak hajtanak.

Ezért nem is a nietzschei értelemben vett egoistáról van szó, aki tulajdonképpen maga is csak az altruista logika terméke. A nietzschei egoista csupán az altruista érme másik oldala: olyan ember, aki azt hiszi, hogy bármiféle tett helyes, ha az a saját hasznát szolgálja – függetlenül a tett természetétől. De ahogy mások irracionális vágyainak kielégítése nem számít erkölcsösnek, úgy a saját irracionális vágyainké sem az. Az erkölcs nem különböző emberek vágyainak összecsapása. (Erről bővebben Nathaniel Branden Hamis individualizmus és De hát nem mindenki önző? című fejezeteiben lesz szó.)

Hasonló hibát követ el az, aki szerint bármi, amit egy ember csinál, az helyes, csak azért, mert ő úgy döntött – és mindenkinek a saját, független értékítélete szerint kell dönteni. Az embernek valóban a saját, független értékítélete szerint kell döntéseket hoznia, de a független döntés önmagában még nem az erkölcsi érvényesség kritériuma, csupán egy eszköz. Csak egy helyes alapelv mentén hozott döntés lehet erkölcsileg érvényes.

Ahogy az ember nem tud életben maradni véletlenszerű eszközök alkalmazásával, hanem fel kell fedeznie és alkalmaznia kell az életben maradáshoz vezető eszközöket, úgy a saját önérdekét sem lehet vágyakra vagy véletlenszerű döntésekre alapozni. Az embernek a saját önérdekét is fel kell fedezni, méghozzá racionális alapelvek mentén. Ezért hívjuk az objektivista etikát a racionális önérdek erkölcsi rendszerének – vagyis racionális önzésnek.

Az önzőség a „saját önérdek követése”, és az objektivista etika pontosan ebben a legtisztább értelmében használja a szót. Nem szabad átengedni a definiálás jogát az emberelleneseknek, sem pedig azoknak az átgondolatlan félreértéseknek, csúsztatásoknak, előítéleteknek és félelmeknek, amelyek a tudatlan és irracionális embereket mozgatják. Az „önzőség” elleni támadás egyben az ember önbecsülése elleni támadás is. Ha az egyiket feladjuk, feladjuk a másikat is.

Pár szó a könyvben található szövegekről. Az etikáról szóló előadás kivételével ezek az esszék mind megjelentek a The Objectivist Newsletter című folyóiratban, amelyet Nathaniel Branden és jómagam szerkesztünk. A folyóirat az objektivizmus kulturális vetületeiről szól – miközben megpróbálja áthidalni a filozófiai elvonatkoztatások és hétköznapi tapasztalatok közötti szakadékot. Célja az olvasók felvértezése egy konzisztens és használható filozófiai keretrendszerrel.

Ez a gyűjtemény nem tárgyalja szisztematikusan az etikát, hanem esszék gyűjteménye, amelyek csak bizonyos területeket érintenek – vagy aktualitásuk okán, vagy mert ezek az altruizmus filozófiája által leginkább befolyásolt területek. Ennek megfelelően több esszének is egy kérdés adja a címét, amelyet olvasóink küldtek be.

New York, 1964. szeptember

Ayn Rand

P. S.: Nathaniel Brandennek a továbbiakban nincs kapcsolata sem a folyóirattal, sem velem vagy a filozófiámmal.

New York, 1970. november

A. R.

1.
AZ OBJEKTIVISTA ETIKA

AYN RAND

Ha már az objektivizmusról beszélek, hadd idézzem annak legfontosabb képviselőjét, John Galtot, a Veszett világ főhősét!

„Évszázadokon át csapások és katasztrófák egész sorát hozták a fejetekre a saját erkölcsi normáitok, de ti egyre csak azt hittétek, hogy ez azért van, mert valaki biztos megszegte a normákat, hogy biztos azért jött a büntetés. Arra gyanakodtatok, hogy biztos túl gyengék vagy önzők voltatok, és azért a büntetés. Biztos nem ontottatok még elég vért. Okoltátok az embert, a létezést, de még a földet is – csak a normáitokat nem mertétek soha megkérdőjelezni… Jobban esett panaszkodni, hogy a normák ugyan nemesek, csak az emberi természet nem elég jó hozzájuk. Nem tudja betartani őket. És senki nem állt fel és, tette fel a kérdést, hogy jól van – de miféle mércével?”

„Tudni akartátok, ki az a John Galt. Én vagyok az, aki felállt, és végre feltette ezt a kérdést.”

„Igen, valóban morális válságot élünk… A ti erkölcsi normáitok beértek, elvittek titeket a zsákutcába, ahová amúgy vezetnek. És ha tovább szeretnétek élni, nem visszatérni kell az erkölcsi normákhoz – hanem végre felfedezni őket.”[1]

Mi az erkölcs? Mi az etika? Egy értékrendszer, ami az ember döntéseit és tetteit irányítja – azokét a döntésekét és tettekét, amelyek meghatározzák az élete célját és lefolyását. Az etika mintegy természettudományos szándékkal vizsgálja, és csupán felfedezi és artikulálja ezt az értékrendszert.

Az első kérdés, hogy miért is van az embernek szüksége értékrendre. Ennek megválaszolása nélkül semmilyen erkölcsi rendszert nem lehet létrehozni vagy megítélni, ez minden további etikai vizsgálódás előfeltétele.

Ezt hadd nyomatékosítsam újra! Az első kérdés nem az, hogy milyen értékeket kell az embernek elfogadnia, hanem hogy szüksége van-e ilyen értékekre – és ha igen, miért.

Lehet-e a jó és a gonosz az érték, mint olyan önkényes emberi konstrukció, ami független a valóságtól és a tényektől? Vagy inkább metafizikai tényeken, vagyis az emberi létezés megváltoztathatatlan feltételein alapul? (A „metafizikai” szó általam használt értelme: a valóságnak, az emberi természetnek, illetve a dolgok természetének alapján álló.) Vajon önkényes emberi konstrukció csupán az erkölcs? Netán egyszerű megszokás diktálja azt, hogy az embernek az életét bizonyos alapelvek szerint kell élnie? Vagy a valóság követeli meg? Az etika az önkényes szeszélyek (érzelmek, társadalmi dogmák, misztikus kinyilatkoztatások) birodalma, vagy az észszerűségé? Szubjektív luxus vagy objektív szükséglet?

A társadalmi erkölcsök szomorú történelme során – néhány ritka és sikertelen kísérlettől eltekintve – a moralisták úgy kezelték az etikát, mint ezen szeszélyek és önkényes szabályok, egyszóval az irracionalitás birodalmát. Voltak, akik szándékosan, mások csak implicit módon tették ezt, mintegy magától értetődően. A szeszély olyan vágy, aminek az ember nem tudja az okát, és nem is érdekli, mi az.

Egyetlen filozófus sem tudta objektíven és racionálisan megválaszolni a kérdést, hogy miért van szüksége az embernek erkölcsi értékrendszerre. Pedig enélkül nem lehetséges egy ilyen racionális és objektív etikai kódex. Minden filozófusok legnagyobbika, Arisztotelész, nem tekintette az etikát egzakt tudománynak. Etikai értékrendszerét mindössze arra alapozta, hogy mit tettek kora nemes és bölcs emberi. Vagyis azzal foglalkozott, hogy mit tesznek – a miértet viszont megválaszolatlanul hagyta. Nem foglalkozott azzal, hogy miért teszik azt, amit tesznek, és hogy miért számítanak éppen azok az emberek bölcsnek és nemesnek.

A legtöbb filozófus adottnak vette, vagy történelmi tényként fogadta el az etika létezését, nem foglalkozott annak metafizikai gyökereivel vagy objektív igazolásával. Többen is megpróbálták megdönteni a miszticizmus hagyományos egyeduralmát az erkölcsök terén és létrehozni egy racionális, tudományos, vallásoktól mentes erkölcsrendszert. De az erőfeszítéseik mindössze annyiból álltak, hogy lecserélték Istent a társadalomra, az erkölcsöt pedig társadalmi alapon próbálták igazolni.

Az önjelölt misztikusok szerint „Isten akarata” erkölcsrendszerük mércéje és igazolása is egyben – ez viszont tetszőleges és számonkérhetetlen. Az újmisztikusok lecserélték Istent a „közjóra”, így létrehozva egy hasonlóan önmagába csavarodó érvelést, amely szerint „a jó mércéje az, hogy mi a jó a társadalomnak”. Ez a logika a gyakorlatban azt jelenti, hogy a „társadalom” minden erkölcsi alapelv fölött áll, mivel ez az erkölcs forrása, mércéje és kritériuma is egyben, mivel a jó az, amit a társadalom akar, vagyis amit épp a saját jóléte és élvezete érdekében kívánatosnak tart. Ez azt jelenti, hogy a „társadalom” azt csinálhat, amit akar, mert az „a jó”, amit az éppen akar, és éppen azért jó, mert akarja. És mivel nincs olyan entitás, hogy „társadalom”, csak egyének összessége létezik, valaki mindig lesz, aki magához ragadja a jogot, hogy megmondja, mit akar a társadalom – legyen az egy többség, vagy egyének egy csoportja. Így nyernek felhatalmazást, hogy azt csináljanak, amit csak akarnak. Eközben más egyének, ugyanezen erkölcsrendszer szerint, kötelesek az életüket az előző csoport szolgálatának szentelni.

Ez ugyan aligha nevezhető racionálisnak, mégis a legtöbb filozófus kijelentette, hogy az észszerűség elbukott, hogy az erkölcs egyszerűen kívül esik az észszerűség hatókörén, hogy nem lehetséges egy racionális erkölcsi rendszer. Hogy az erkölcstant – vagyis hogy egy egyén hogyan választja meg értékeit és célját, valamint hogy milyen eszközöket választ az elérésükhöz – sosem fogja az észszerűség vezérelni. Hanem valami más. De micsoda? Hit, ösztön, intuíció, megvilágosodás, érzések, ízlések, vágyak és kívánságok – magyarul szeszélyek. A legtöbb mai filozófus ezeket a szeszélyeket tekinti az erkölcs végső mércéjének – a vita csak azon megy, hogy Isten, a társadalom vagy egy diktátor szeszélyei legyenek-e kötelezőek. „Tetszőleges követelménynek” vagy „szubjektív döntésnek”, vagy „érzelmi elköteleződésnek” hívják. Semmi másban nem értenek egyet, de abban igen, hogy az erkölcs szubjektív, és hogy az észszerűség, az elme és a valóság semmilyen szerepet nem játszanak benne.