KASZÁS LEVENTE

JOSÉ MOURINHO

A REAL MADRID KISPADJÁTÓL
A TÖRÖK BAJNOKSÁGIG

Ad Librum

Budapest, 2024

José Mourinho minden bizonnyal az egyetemes futball egyik legnagyszerűbb edzőjeként kerül majd be a történelemkönyvekbe. A középszerű focista karrierjét maga mögött hagyó portugál az európai klubfutball legnagyobb trófeáit tudta bezsebelni – némelyiket többször is.

Az utóbbi években azonban Mourinho renoméja megkopott és már egyre nehezebben tudja felkelteni a legnagyobb sztárklubok érdeklődését. A Real Madridtól történő távozását követően José a Chelsea-nél, a Manchester Unitednél, a Tottenhamnél, valamint a Románál is tevékenykedett, jelenleg pedig a török első osztályban szereplő Fenerbahçe vezetőedzője.

Ezen könyv részletesen megvizsgálja a portugál tréner időszakait a fentebb megnevezett kluboknál és igyekszik kideríteni, milyen okok eredményezték azt, hogy a világ legnépszerűbb csapatai után Mourinhónak már „csak” a török ezüstérmes jutott. Emellett pedig José legnagyobb vihart kavaró nyilatkozatai is terítékre kerülnek a saját játékosaival, főnökeivel és a játékvezetőkkel való balhéi mellett.

TARTALOMJEGYZÉK

Előszó

Bevezető

Barcelonai tolmácsból a legnagyobb klubok sikeredzője

Chelsea

A harmadik szezon

Utóélet

Manchester United

Az első szezon – 2016/2017

A második szezon – 2017/2018

A harmadik szezon

Utóélet

Tottenham Hotspur

Az első szezon – 2019/2020

A második szezon – 2020/2021

Utóélet

AS Roma

Az első szezon – 2021/2022

A második szezon – 2022/2023

A harmadik szezon – 2023/2024

Utóélet

Fenerbahçe

Konklúzió

Felhasznált források

Könyvek

Webes felületek

Dokumentumfilmek, sorozatok, videók

ELŐSZÓ

Lassan negyvennégy esztendős fejjel furcsa belegondolni, hogy egy olyan korszakos figuráról kell most írnom, aki élete ezen szakaszában edzőként már megünnepelt két-két angol és portugál bajnoki címet, felemelte az akkoriban még létező UEFA-kupát, és holmi Bajnokok Ligája-serlegre is csókot lehelhetett. Ehhez képest az én legnagyobb futballsikerem – hobbijátékosként – egy ezüstérem a kispályás gimnáziumi osztálybajnokságról és egy döntetlent érő csodagól egy falunapi focikupán. Amikben viszont egyek vagyunk José Mourinhóval, azok az Inter irányába táplált és soha ki nem kopó érzelmek.

Tartom, a Special One a karrierje során az Internél volt a legboldogabb. Ugyan nem követtem órára lebontva a portói hétköznapjait, de látatlanban azt mondanám, viszonylag kezdő vezetőedzőként nagyon meg akarta mutatni magát a világnak, ez a fajta bizonyítási kényszer pedig sok álmatlan éjszakájába kerülhetett. A Chelsea-nél már tekintélyes elvárásokkal és nyomással kellett alkotnia, miközben a világ legförtelmesebb bulvársajtója volt a nyomában, nem beszélve arról, hogy a konkurens menedzserekkel vívott folytonos szócsatái mennyire lecsapolhatták az energiáját. A Real Madrid vezetőedzőjének lenni köztudottan nem egy testi-lelki feltöltődéssel járó elvonulással ér fel, és mivel a spanyolországi évei elteltével ráfordult a lejtőre, pályafutása legfelhőtlenebb egét vélhetően Milánóban láthatta.

2008 nyara régen volt, de máig emlékszem, mennyire vártam rá. Tudtam, és – kisebb a jelentősége, de – Massimo Moratti elnökkel együtt én is azt éreztem, hogy ő a tökéletes választás az Inter kispadjára. Moratti a saját Helenio Herreráját kereste, mi, interisták pedig egy olyan üzembiztos trófeaszállítóra áhítoztunk, aki a legnagyobbak közé emeli klubunkat. Később gyakran hangoztattam, hogy történjék bármi a triplázást követő években, az a felejthetetlen szezon annyi katartikus pillanatot hozott, hogy utána bármennyire sötét évek is jöjjenek, akkor is megéri. Jöttek, de megérte.

José Mourinho aurája, karizmája, valódinak tűnő elkötelezettsége, saját játékosaira (gondolok itt az érzelmes búcsúölelésre Materazzival, vagy hogy rávette Eto’ót egy tőle teljesen idegen feladatra), szurkolóira és az ellenfelekre gyakorolt hatása második milánói idényében egy megismételhetetlen együttállást eredményezett. Nem mondom, biztosan utálták a riválisok, mert rendre akadt egylámpás találattal felérő odaszúrása, fontos pillanatban elküldött sms-e, netán egy meccset befolyásoló döntő húzása. És persze a lényeg: egy olyan csúcsra járatott csapatot rakott össze, ami minden porcikájában ő volt. Okos, felkészült, stabil, pragmatikus, önbizalomtól duzzadó, hol cinikus, hol szerencsés, hol játékos, a végén meg… mindent vivő.

A legtöbb Inter-drukkerrel egyetemben érthetően szerettem Mourinhót. Utólag megértem, de 2010 májusában nehezen emésztettem meg, miért ment el. Madridban pedig megváltozott. Jó pár homlokráncolást okozó megnyilvánulása – mely fölött hasonló esetben fekete-kék szemellenzővel simán átsiklottam – már nem tetszett. Idővel meglazult és lassan elengedett a lelkemben a Mourinho-kapocs. Másképp tekintettem rá, de ezeknek a soroknak nem erről kell szólnia, hanem arról, mit adott ő nekem, nekünk. Nem kérdés: mindent, amiről egy szurkoló álmodhat, de végül a valóságban nagyon kevesek számára adatik csak meg.

Csáki Csaba

újságíró, a Nerazzurri Blog alapítója

BEVEZETŐ

BARCELONAI TOLMÁCSBÓL A LEGNAGYOBB KLUBOK SIKEREDZŐJE

José Mourinho a kétezres években a világ egyik legjobb edzője volt. Ezt a képzeletbeli elismerést olyan kiválóságokkal osztotta meg, mint Sir Alex Ferguson, Marcello Lippi, Carlo Ancelotti, Fabio Capello, Rafa Benítez, Arsène Wenger, vagy az évtized végén berobbanó Pep Guardiola. A portugál világraszóló diadalokat ért el az FC Porto, a Chelsea, valamint az Inter kispadján, összesen 17 trófeát nyerve. Mourinho karrierjének ezt a részét már sokan, sok helyütt taglalták. Ezen könyv nem is erről az időszakról fog szólni, sokkal inkább az elmúlt, szűk évtizedről. Egy rövid áttekintésre Mourinho legsikeresebb időszakáról viszont szükség van ahhoz, hogy egyáltalán megpróbálhassuk megérteni a jelen Joséját.

A pályafutását tolmácsként indító Mourinho karrierje Barcelonában indult el látványosan felfelé, ahol olyan elismert trénereknek segített, mint Bobby Robson vagy Louis van Gaal. Utóbbi – észlelve a portugál tehetségét – már egyre komolyabb feladatokkal is megbízta Josét; az ellenfelek feltérképezése mellett a nyári felkészülési meccsek során szinte teljesen átengedte neki az irányítást. Mourinho végül – nem meglepő módon – vezetőedzői babérokra tört, és meg is kapta a portugál óriás, a Benfica kispadját.

José kompetitív és egyben konfrontatív szelleme már ezekben az időkben is felütötte fejét. A sajtó által másodedzőnek ajánlott Jesualdo Ferreiráról úgy nyilatkozott; hiába van valaki évtizedekig a labdarúgás körforgásában, ha semmit nem tud nyerni, miközben ő, José Mourinho már néhány év alatt több mindent ért el. Állítása szerint az ő karrierje már felejthetetlenné vált, miközben Ferreirára senki nem fog emlékezni, hiszen „szamárként töltött el egy egész pályafutást, de sosem tudott lóvá válni”.

A kezdeti nehézségeket követően be is indult a szekér a portugál sztárklubnál, azonban a szezon közben megválasztott új elnök nem volt elég elkötelezett Mourinho mellett. José egy győztes rangadót követően azonnal szerződéshosszabbítást követelt, melyet főnöke megtagadott tőle. Távozása után az União Leiriánál vállalt munkát. A visszafogottabb anyagi lehetőségekkel bíró klubbal januárban a portugál bajnokság élmezőnyében tartózkodott; le is csapott rá az épp nehéz időszakát élő FC Porto.

Új csapatánál Mourinho az erőnléti edzőjének, Rui Fariának segítségével meghonosította a taktikai periodizációt, melynek eredményeképp az edzésen szinte minden feladatot labdával végeztek a játékosok. Érkezése után rögtön példát statuált az együttes első számú kapusával – és korábbi, barcelonai ismerősével –, Vítor Baíával, akinek hozzáállása elmondása szerint nem volt megfelelő. A kapus hamar észhez tért, beállt a sorba, és rövidesen Mourinho egyik legfontosabb emberévé vált.

José minden egyes mérkőzésre tökéletesen felkészült, a legapróbb részletekre is odafigyelve az ellenfeleknél. A különböző, meccsen adódó szituációk sem tudtak neki és csapatának semmiféle újdonságot mutatni. A lisszaboni csapatok elleni rangadók előtt például rendszeresen gyakoroltatta együttesével a tíz a tizenegy elleni játékot. Úgy készült, hogy a játékvezető nem fogja bírni a nézőtérről és a kispadok felől érkező nyomást, és biztosan belenyúl majd egy piros lappal a találkozóba. Maximalizmusának köszönhetően is elképesztő mentális többletet tudott adni csapata tagjainak; azok olyan katonákként viselkedtek a pályán, akik ölni is képesek lettek volna „hadvezérükért”.

Első teljes szezonjában a Portónál – 2002/2003 – megnyerte a bajnokságot, a hazai kupát, valamint az UEFA-kupát is. Ezt követően pedig elhódította a Portugál Szuperkupát, megvédte a címét a hazai pontvadászatban, és ugyan elbukta a kupadöntőt korábbi csapata, a Benfica ellenében, de sokkal nagyobb tett volt, hogy meg tudta nyerni a Bajnokok Ligáját a portugál együttessel. Emlékezetes sprintje az Old Traffordon valószínűleg örökre beivódott a futballszeretők emlékezetébe.

Kirívó eredményei persze nem maradhattak észrevétlenül, és le is csapott rá az orosz oligarcha, Roman Abramovics által tulajdonolt Chelsea Football Club. Mourinho bemutatkozása emlékezetesre sikeredett egy túlzsúfolt szobában; a portugál azt állította, hogy nem egy a sok közül, hanem – az addig elért eredményei miatt – különleges. A fővárosi együttesnél alkalmazott 4-3-3-as felállása abszolút újdonságnak számított a klasszikus 4-4-2-t favorizáló ellenfelekkel szemben. A középpályás létszámfölény, a betonbiztos védekezés, valamint a korábban már említett mentális erő kulcsfontosságúak voltak a tükörsimán megnyert bajnoki címben.

Mourinho a második évében is be tudta húzni a Premier League-et, harmadik szezonjában pedig az FA-kupa megszerzése volt a legnagyobb eredménye az újjáépített Wembley Stadionban. A fentebb említett trófeák mellé pedig a portugál a Ligakupát is begyűjtötte kétszer, a Community Shieldet egyszer, és a Bajnokok Ligájában is sikerült eljuttatnia együttesét az elődöntőig. 2005-ben és 2007-ben is a Benítez által irányított Liverpool állította meg a londoniak nemzetközi menetelését a legjobb négy között.

Mourinho játékstílusát az addigra már a Premier League-ben régi motorosnak számító Wenger soha nem tudta igazán elismerni, és ennek számtalanszor hangot is adott, melynek eredményeképp heves szóváltások alakultak ki a két mester között. Mourinho úgy fogalmazott, Wenger testesíti meg az ablakából másokat folyamatosan kémlelő szomszédot. Mikor az Arsenal 5–4-re gyűrte le a városi rivális Tottenhamet, Mourinho úgy nyilatkozott, hogy ez egy hokimeccs eredménye. Állítása szerint egy általa vezényelt edzésen, egy 3v3-as minimeccsen is azonnal az öltözőbe küldené a játékosait, ha ilyen végeredménnyel zárnának. Szerinte a megfelelő védekezés elengedhetetlen a sikerhez.

A portugál ezenkívül rendre beleállt az ellenfelek szurkolóiba és a játékvezetőkbe is. Első angliai trófeájának (Ligakupa 2005-ben) megnyerése közben Mourinhót kiállították, amiért a Liverpool szurkolóit csitítgatta saját csapata egyenlítése után. Egy Bajnokok Ligája-negyeddöntőben azzal vádolta meg a bírót, hogy az a Barcelona edzőjével, Frank Rijkaard-dal beszélgetett és hagyta magát befolyásolni. Megjegyzéséért eltiltást kapott a következő körre, a Bayern München ellen. Mourinho azonban kijátszotta a szabályokat, és egy szennyeskosárban csempésztette be magát a csapatához, az öltözőbe. Ezt követően pedig rádión kommunikált az őt helyettesítő Rui Fariával a mérkőzés közben.

Azon játékosai sem voltak biztonságban, akikkel már hosszabb ideje dolgozott együtt. Második londoni szezonjában a bajnokság első találkozóján Mourinho csak a kispadra nevezte honfitársát, Ricardo Carvalhót, akivel korábban már a Portóval is megnyert mindent, és akit később a Real Madridhoz is magával vitt. A védőjátékosnak nem tetszett, hogy kimaradt a csapatból, és egy újságnak adott interjúban ennek hangot is adott. Mourinho – mikor elolvasta a cikket – úgy nyilatkozott: nem érti, Carvalho miért újságíróknak panaszkodik, de ha ilyen késztetést érez, akkor szerinte jobb lenne, ha elmenne inkább egy orvoshoz.

Harmadik londoni idénye előtt az elnök, Abramovics – Mourinho ellenkezését figyelmen kívül hagyva – leigazolta a csapathoz a korábbi aranylabdás sztárt, Andrij Sevcsenkót. A portugál vezetőedző nem örült, hogy olyasvalakit kell betennie a csapatba, akit nem ő akart megszerezni. Itt kezdődtek a problémái a klubnál, igaz, az idény végén így is be tudott tenni két trófeát az együttes vitrinjébe. A szezon során hosszabb sérüléshullámokat is át kellett vészelnie a Chelsea-nek. Mourinho úgy fogalmazott, olyan a helyzet, mint amikor túl rövid a takaró, és ha be akarja takarni a mellkasát, akkor a lába marad szabadon – a szupermarket pedig zárva van, így nem is vehet megfelelő ágyneműt. Komolyabb panaszkodásra azonban így sem lehetett oka, hiszen állítása szerint a takarója kasmírból készült. Mourinho nagyon szerethette ezt a hasonlatot, hiszen tizenhárom évvel később, a Tottenhamnél töltött ideje alatt is elővette a takarós analógiát.

A 2007/2008-as idény gyenge kezdését követően Mourinho – a tulajdonossal egyre feszültebbé váló viszonyának is köszönhetően – távozott a Chelsea kispadjáról, 6 trófeával a háta mögött. A portugál tréner elsősorban a nyári átigazolási ablak során nem megfelelő erősítésekre hivatkozott. Egy sajtótájékoztatón azt mondta, ha egy áruházban nincsenek első- vagy másodosztályú tojások, vagy túl drágák, akkor gyengébb minőségűeket kell vásárolni, amikből persze nem is lehet majd ugyanolyan finom omlettet csinálni.

Londoni távozása után nem sokkal José bepróbálkozott korábbi állomáshelyén, az akkor épp gyenge időszakát élő Barcelonánál. Mourinho szakmai hozzáértését nem kérdőjelezték meg a katalán klubnál, ugyanakkor mégsem gondolták úgy, hogy alkalmas lehet továbbvinni a klubfilozófiát és úgy sikeresnek lenni. Ennek oka elsősorban az volt, hogy túlzottan nagyképűnek tartották.

A portugál végül 2008 nyarán az Inter kispadjára ült le, ahol első szezonjában „csak” bajnoki címet ünnepelhetett, 2010-ben viszont történelmi tettet hajtott végre a csapattal; a milánói kék-feketék lettek az első olyan olasz klub, amely triplázni tudott egy idényen belül, megnyerve a hazai bajnokságot és kupát, valamint a Bajnokok Ligáját – legyőzve a helyette választott Guardiola Barcelonáját, valamint korábbi mentora, Louis van Gaal együttesét, a Bayern Münchent is.

A portugál mester Olaszországban sem hazudtolta meg magát. Első sajtótájékoztatóján már folyékonyan beszélt olaszul. 2010 tavaszán előre megjósolta, hogy a Milan és a Roma egyetlen címet sem fognak szerezni – mindezt helytelen nyelvtannal –; időközben pedig rendszeresen beleállt az újságírókba, a játékvezetőkbe és az ellenfelek edzőibe is. Josénak sok problémája volt a szerinte intellektuális prostitúciót végző olasz újságírókkal, ami miatt számtalanszor hagyott ki sajtótájékoztatót. Mikor ezt a Juventus akkori vezetőedzője, Claudio Ranieri szóvá is tette, Mourinho azzal kontrázott, hogy míg ő órákon át tanult olaszul azért, hogy tökéletesen megértesse magát, addig Ranieri sok év angliai tapasztalattal a háta mögött sem tud jó reggelt vagy jó napot kívánni a szigetországban. Mikor a sajtó azt fejtegette, hogy csapata nem játszik túl szemrevalóan a nemzetközi rangadókon, José azzal kontrázott, hogy egy Ferrarit csak úgy előzhet le egy átlagos gépjárművel, ha cukrot önt az ellenfél autójának tankjába.

Ezek mellett Mourinho viszont a pályán is maradandót alkotott; míg a hazai porondon az Olaszországban komfortos 4-3-1-2-es felállásban játszatta az Intert, addig a BL-ben a 4-2-3-1 mellett tette le a voksát. A klub 2009 nyarán eladta a csapat legnagyobb sztárját, Zlatan Ibrahimovicot a Barcelonának, Mourinho azonban nem esett kétségbe; tökéletesen tudta használni Militót és a svéd játékossal elcserélt Eto’o-t. A kamerunit a Bajnokok Ligája találkozókon rendszeresen szélsőként játszatta, kihasználva a játékos sebességét, valamint a védekezés iránti alázatát is. A csapat végül Ibrahimovic nélkül nyerte meg a hőn áhított BL-trófeát, miközben Zlatannak már rögtön egy év után távoznia kellett a Barcelonától.

Mourinho aztán 2010 nyarán Madridba tette át a székhelyét azzal a céllal, hogy megnyerje a királyi gárdának történelme tizedik Bajnokok Ligája-trófeáját. Ezt ugyan nem tudta megvalósítani, az viszont még így is elismerésre méltó volt, hogy a portugál mesternek sikerült megtörni Guardiola Barcelonájának egyeduralmát. Mourinho vezetésével a fővárosiak hosszú idő után jutottak el újra a BL elődöntőjébe – zsinórban háromszor –, valamint megnyerték a Király Kupát, a La Ligát – akkori pont- és gólrekorddal –, és a Spanyol Szuperkupát is.

Mourinho és Guardiola legendás csatákat vívtak egymással a Real Madrid és a Barcelona kispadján. A későbbiekben viszont nagyon eltérő irányt vett a két szakvezető karrierje

Különösen a második szezonjában alkotott nagyot a portugál tréner; ebben az idényben a BL-trófea elhódítására is reális esély mutatkozott. A Bayern elleni elődöntő visszavágóján tizenegyespárbajba torkollt az összecsapás, Mourinho pedig a szűk elitbe tartozó büntető-végrehajtók közül válogathatott, miközben csapatának kapuját a világ valaha volt egyik legjobb kapusa őrizte. Casillas szépen tette is a dolgát, a madridi rúgók közül viszont Cristiano Ronaldo, Kaká és Sergio Ramos is hibáztak, melynek eredményeképp a müncheniek jutottak a fináléba (melyet végül elbuktak Mourinho korábbi csapata, a Chelsea ellen). José elmondása szerint a párharc után még ő is elmorzsolt néhány könnycseppet. Igaz, sok ideje nem maradt a búslakodásra, hiszen Jorge Mendes – a vezetőedző, valamint sok más portugál sztár ügynöke – a találkozó után azzal hívta fel, hogy menjen át a vesztes párharc után teljesen magába roskadó Cristiano Ronaldóhoz.

Az elbukott BL-elődöntők mellett José csapata minden trófeát megnyert Spanyolországban; a sikerekhez vezető út azonban közel sem volt mindenki számára elfogadható. Mourinho korábban rendre azzal tudott eredményessé válni aktuális klubjainál, hogy meghonosította az úgynevezett ostrommentalitást. Ennek lényege, hogy – szerinte – minden játékvezető, minden újságíró és minden szabály az ő együttese ellen van. A Real Madrid ugyanakkor a világ legnagyobb klubjaként közel sem úgy tekintett – és tekint – magára, mint aki folyamatos cselszövések áldozata lenne. Mourinho előbb az argentin válogatott korábbi sztárját és a Real Madrid elnökének jobbkezét, Jorge Valdanót távolíttatta el a klubtól. Ezt követően pedig összeveszett – a teljesség igénye nélkül – a csapatkapitány Iker Casillasszal, valamint olyan, az öltözőben kulcsszerepet játszó személyekkel is, mint Sergio Ramos vagy Cristiano Ronaldo.

A portugál szakvezető a Guardiola-foci antitézisét próbálta meghonosítani a pályán. Ezek kulcselemei a kevés labdabirtoklás, gyors ellentámadásokra való törekvés, valamint az ellenfél hibáinak kiaknázása voltak. Mourinho regnálása során bőven voltak jó és látványos meccsei a Realnak – akár a Barca ellen is –, de az El Clásicók mégis a madridiak egészen elképesztő brutalitásáról váltak híressé az irányítása alatt. Az ellentámadásra épülő focija sikeres volt, ugyanakkor a világ legnagyobb klubjánál, a legismertebb futballcsillagok által már közel sem volt olyan elfogadott, mint a portugál korábbi állomáshelyein. A vezetőedző által meghonosított ostrommentalitás pedig hosszú távon szintén nem érte el a célját; szépen lassan az öltöző legnagyobb hangadóinak elege lett Mourinho folyamatos panaszkodásából és üldözési mániájából.

A portugál a 2010/2011-es idény végén többször is kijelentette, hogy a bírók a Bajnokok Ligájában rendszeresen a Barcelonának fújnak. A következő szezon Szuperkupa-döntőjén megkísérelte kinyomni a katalánok másodedzőjének, Tito Vilanovának a szemét. Játékosaitól is elvárta az általa mutatott ellenséges hozzáállást a Barcelona játékosainak irányába, ezzel számos, válogatottbeli barátságot lerombolva, vagy legalábbis megingatva. Azokat a csapattagokat, akik nem voltak hajlandóak ennek eleget tenni, kitette a csapatból; így a kapitányt és madridi legendát, Iker Casillast. Mikor Mourinho honfitársa és egyben játékosa, Pepe nehezményezni kezdte a vezetőedző módszereit, a portugál mester szimplán csak annyit felelt: a középhátvéd jobban tenné, ha posztriválisával, Raphaël Varane-nel foglalkozna – aki kiszorította a kezdőből.

Emlékezetes volt még, mikor Higuaín sérülését követően a később Aranylabdát is nyerő Benzemát egy macskához hasonlította, akire szerinte akkor van szükség egy vadászat során, ha nincs a kutya (Higuaín). De hasonló volt a helyzet Pedro Leonnal is, akinek padon hagyását az újságírók sokszor megkérdőjelezték. Mourinho – megunva a témát – úgy nyilatkozott, hogy Pedro Leon nem egy Zidane és nem is Maradona, és nem tudja hová tenni, miért piszkálják őt folyton ezzel a témával. A csapaton belüli összetartás hiánya is gyakran felütötte a fejét. A Mourinho által a madridiakhoz csábított Essien születésnapi bulijára például alig-alig mentek el a játékostársak, és a vezetőedzőnek kellett vigasztalnia a korábbi Chelsea-középpályást.

Pozitívabb kicsengése volt annak az esetnek, mikor a Dortmund elleni Bajnokok Ligája meccsen Mourinho közelében nem volt Real Madrid játékos, így Schmelzert, az ellenfél labdarúgóját kérte meg, hogy tolmácsolja üzenetét Mesut Özil felé. A játékos megtette, amit José kért tőle; a legmeglepőbb talán az volt a szituációban, hogy Özil csak bólintott az instrukciók hallatán, kicsit sem meglepődve azon, hogy az ellenféltől kapta azokat.

A német irányító Mourinho három idénye alatt több, mint 80 gólpasszt osztott ki Ronaldóéknak és érthető módon nagyon szeretett José irányítása alatt dolgozni; még úgy is, hogy a portugál sokszor őt sem kímélte. Xabi Alonso szintén szuperlatívuszokban beszélt a trénerről, és Di Maria is nagyon hálás volt Mourinhónak. A róla készült dokumentumsorozatban többször is kiemelte luzitán edzőjének fontosságát karrierjében és Marcelo is megjegyezte, hogy José remekül tud bánni játékosaival. Az idő múlása pedig sikerrel begyógyította a többi játékosával levő kapcsolatában ejtett sebeket; azóta például Iker Casillas is jó viszonyt ápol korábbi mesterével.

José a madridiaknál töltött időszakát követően visszatért korábbi sikerei helyszínére, a Stamford Bridge-re. A Chelsea ugyan két évvel korábban megnyerte a Bajnokok Ligáját, az előző évben pedig az Európa-ligát, de bajnok utoljára 2010-ben, még Carlo Ancelotti irányítása alatt tudott lenni. Itt is megszaporodtak a belviszályok; a szurkolók ki nem állhatták a korábbi liverpooli sikeredzőt, Rafa Benítezt, aki kezdeményezte a szerinte heti két meccset már nem bíró klubikon, John Terry szerződésének felbontását. José – mikor számára már egyértelművé vált, hogy visszatérhet korábbi sikerei helyszínére – azonnal felhívta az angol védőt, és biztosította arról, hogy továbbra is csapatkapitányként számít rá.

Mourinho első éve Londonban a visszatérését követően amolyan konszolidációs szezonnak volt tekinthető. A szurkolók boldogok voltak, hogy visszatért csapatukhoz történelmük legsikeresebb menedzsere, és az öltöző legnagyobb hangadói, Mourinho régi-új „katonái” – Terry, Lampard, Cech, Cole – is újra régi fényükben tündököltek. A klub újabb szerzeményeivel viszont már közel sem volt ilyen rózsás a helyzet; José különösen a rendelkezésre álló csatáraival volt elégedetlen; így az általa öregnek titulált Eto’óval – akivel néhány évvel korábban az Internél még fantasztikus kapcsolatot ápolt –, vagy a londoniaknál csak vergődő Fernando Torresszel.

Egyik legismertebb, mérkőzés utáni interjúja is ebből a szezonból származik. 2014 márciusában a Chelsea 1–0-s vereséget szenvedett az Aston Villától, a meccs után Mourinhót a mérkőzésen két piros lapot is kiosztó Chris Foy játékvezetőről kérdezték. „Inkább nem beszélnék. Ha beszélek, nagy bajba kerülök. A bírók levezetik a meccset, és hazamennek, nem kell a kamerák elé állniuk, és még csak néhány szót sem kell fecsérelniük az olyanokra, mint én, akik már évek óta menedzserként dolgoznak, és a meccs végén megkérdezik: van pár perced? Nem, nincs pár percem.”