Herner Dorka

GYEREKES GONDOLATOK

Önismeret magunkért és gyermekünkért

Copyright © Herner Dorka, 2023

© Central Kiadói Csoport, 2023

A fotók a szerző magángyűjteményéből származnak.

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből

részlet vagy fotó sem közölhető.

ISBN 978-963-614-356-5 (papír)

ISBN 978-963-614-357-2 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Köszönöm Samunak, Fülöpnek,

Artúrnak, Lottinak és Maximnak,

annak az öt kis embernek, akik

belülről is ismernek.

Prológus

Voltam két-, majd háromgyerekes anya, három gyerekét hosszú évekig egyedül nevelő szülő, vagyok most ötnek az anyukája. Voltam és vagyok türelmes anyuka, türelmetlen anyuka, kiabálós és szépen kérős, engedékeny és határt szabó, otthon és kórházban szülő, kendős és babakocsis, dagi és vékony, barna és vörös, egyedülálló és feleség, állami és magánovis, boldog és boldogtalan. Mint Pom Pom a mesében. Most leginkább – a szőrsapka helyett – egy fonóban ülő parasztasszonyra hasonlítok: szösszeneteket, gondolatokat, történeteket mesélek tizenhárom évnyi és ötgyermeknyi tapasztalatról, pszichológus- és coachszűrőmmel lefölözve. Nem adok tanácsokat, de ez nem zárja ki, hogy a könyvem ne segíthetne is akár.

Ez azóta is stimmel, csak a tizenhárom évből húsz lett, a kicsi gyerekekből időközben nagy lett, kettő föl is nőtt és el is költözött. Ezzel nekem is lett egy másfajta rálátásom az anyaságomra, az eszközeimre és az eszköztelenségeimre. Úgy döntöttem, újraolvasom ezt a könyvet, és ezzel a rálátással kommentálom és kibővítem.

Az eredeti szövegbe nem nyúltam bele, az akkori énemet és abból származó cselekedeteimet és gondolataimat nem vélem javítani valónak, annak ellenére sem, hogy természetesen vannak dolgok, amiket ma már máshogy csinálnék. Így tudom megmutatni azt, hogy honnan hova jutottam az elmúlt évek során, hogy mivel mire mentünk vagy épp mivel nem mentünk sokra. Az attitűdöm, tehát a gyerekekhez és az anyasághoz való hozzáállásom lényegében változatlan maradt, így voltak olyan részek, melyek nem kívántak hozzáfűznivalót. De a szöveg lényegi részéhez volt mit hozzátennem (amit, ahogy ezt is most, mindig az eredetitől eltérő tipográfiával jelzek): két évtizednyi anyasággal a hátam mögött, végigélve a várandósságtól fölnőtté válásig már minden korszakot többször is, mára van egy olyan távlati perspektívám, ami anno, a mindennapok sűrű labirintusában tapasztalatlanul bóklászva nekem sokat segített volna, hogy jobban tűrjem vagy épp ne tűrjem, hogy jobban higgyek – a gyerekemben, magamban, a kiutakban –, hogy megkaphassam, hogy nem vagyok egyedül, és hogy ezek által jobban élvezzem és élvezetesebbé tudjam tenni az életünket.

1. fejezet

Inspiráló gondolatok hétköznapi helyzetekről

Képzeljünk el egy zsiráfot! Megvan?

Száz emberből körülbelül nyolcvanhétnek ugyanaz az állat jutott eszébe nagyjából azonos nézőpontból: oldalról. Az, hogy én egy vagyok-e a tizenháromból, akinek más ugrott be, illetve hogy az állatot a szavannákra képzeltem-e, vagy az állatkertbe, az már sok mindenen múlik. Leginkább talán azon, van-e konkrét élményem vele: láttam-e saját környezetében, érintettem-e, adtam-e neki enni, esetleg megharapott, megrúgott, vagy valami más, különleges dolgot csinált. Előfordulhat, hogy kicsi koromban a kedvenc alvóállatom egy zsiráf volt, és az jutott az eszembe. Egyik bevillanó kép sem jobb vagy rosszabb a másiknál.

Számomra a gyerekterelgetés – általam kevésbé szeretett szóval: gyereknevelés – hasonló ehhez a zsiráfos példához: ahhoz képest, hogy a nézőpontok száma végtelen, viszonylag szűk keretek közt gondolkodunk róla. Ez nem véletlen és nem rossz, hiszen ha egysíkú vagyok, az sokat egyszerűsít. Ha nem látom a dolgoknak egyszerre több vetületét, csak egyet, akkor rövidebb idő alatt és könnyebben föl tudom mérni a helyzetet. Ha sürgősen kell problémát megoldanom, fontos, hogy ne mérlegeljek minden apróságot, mert az a gyorsaság kárára válna. Viszont ha nem akut a helyzet, és van időm, akkor, ha több síkot látok, lehetőségekkel gazdagodom. Választhatom a rövidebb utat, vagy a hosszabbat, az élvezetesebbet vagy a nyugist, virágost, szeleset, széleset vagy kátyúst. Vezethet mind ugyanoda, én a különböző utakon járva más-másképpen változom.

Minél több élményem van egy témáról, minél közelebb kerülök hozzá, minél többet olvasok róla, tehát minél több dimenzióját ismerem meg, annál jobban tudom – érzem és értem –, hogy mi is az. Nincs olyan vetület, ami valamilyen szinten ne tudna hozzáadni az ismereteimhez. Például a gyerek bántalmazással való nevelése is egy lehetőség, használják is sokan (ha egy-két órát töltök egy játszótéren, szinte nincs olyan, hogy ne lássak egy kézre csapást), és valóban rászoktathat dolgokra és leszoktathat dolgokról, kétségkívül elérhető vele sok minden – csak én ezt a módszert nem szeretem alkalmazni, merthogy ismerem a hosszú távú következményeit. Ahogy nem szeretnék benyúlni a zsiráf fenekébe sem, sőt, olyan emberrel kezet fogni sem szeretek, aki ezt teszi. Tehát ez a lehetséges út nekem abban segít, hogy tudjam, merre ne menjek.

Az írásaim zsiráfvetületek. Szeretném megmutatni, hogy milyen egy zsiráf fölülről vagy alulról. Hogy milyen a tapintása. Hogy milyen érdekes a szeme közelről. Hogy milyen a hangja. Hogy izgalmasan összetett belülről – és büdös is. Nem mondom meg a tuti nézőpontot, mivel nincs olyan. Ha leragadok egyetlen síknál, keveset tudok egy adott dologról, bármelyik oldala legyen is az. Minden, amit írok, létező lehetőség, vélemény vagy gondolat, ahogy lehet létjogosultsága ezektől akár gyökeresen eltérőknek is. Hogy ki mit alkalmaz, egyénfüggő. Mindenkinek van egy belső struktúrája – működési rendszere és megoldási készlete –, mely bővíthető, alakítható, formálható. De hogy kinek mi fekszik, mi kényelmes, mit tud testre szabni, melyik pillanatban mi működik neki és mi a gyerekének, minek mi az ár-érték aránya, azt mindenki önmaga tudja csak megítélni. A könyvem nem tanácsokat, hanem inspiráló gondolatokat ad, lehetséges síkokat villant föl, tehát nem más, mint egy síkosító, hogy a szülői működés jobban csússzon.

Síkosító – hogy a gyerekezés jobban csússzon – ez volt a Gyerekes gondolatok munkacíme, és valahol még mindig hozzáillőbbnek tartom, mint azt, ami lett végül (miközben persze így a jobb, hiszen a boltokban Síkosító címmel előbb rakták volna a szexualitással foglalkozó könyvek közé, mint a gyereknevelési polcra). Az elmúlt években még inkább erősödött bennem, hogy a gondolatok egy idő után nem segítenek, nem visznek előre, nem adnak megoldást, sokszor nem vezetnek jóra – vagy sehova – az okosságok, a bölcs (-nek látszó) tanácsok. Az olvasói visszajelzésekből tudom, hogy a személyes példáim sokakat tudtak a saját nehézségeiken átlendíteni. Vagy ha nem lendített át, akkor az segített, hogy kiderült, hogy nem vagyok én sem okosabb, sem ügyesebb, hanem sorstársak vagyunk mi mind. Tehát nem a gyerekes vagy a felnőttes gondolatok, hanem a föltárulkozás síkosított. Így a bővített kiadásban sem változtatok a mindennapi, akár felszínesnek is látható helyzetek mélységeinek föltárásán – egy vagyok közületek, kedves gyerekeiteket végtelenül szerető és közben a gyerekes lét nehézségeivel rengeteget küszködő szülők, így az én hangom sokszor a ti hangotok is.

Jó baba?

Naponta többször kérdezik: jó baba? Jó gyerek? Erre válaszolhatom egyszerűen azt, hogy igen, ha nincs kedvem belemenni a részletekbe, de általában megragadom az alkalmat, hogy hozzátegyem, hogy nekem minden gyerek jó, és nem azért, mert minden gyerekem „jó”. „Keveset sír?” – kérdezik. Erre azt szoktam mondani, hogy szerencsére tud sírni. Természetes, hogy arra vágyom, hogy legyen jól a gyerekem, de nem azon az áron, hogy ne sírjon. Ha egy csecsemő nem sír, az azt jelenti, hogy nem beszél hozzám, nem várja el tőlem, hogy segítsek neki jobban érezni magát, nem bízik benne(m), hogy teszek érte. Az a gyerek nem sír, aki azt érzi, nem ér el vele semmit. Állítólag az árvaházakban csönd van.

És persze ez nem jelenti azt, hogy vágyom a sírására, francokat, ki vágyik arra, hogy késsel kapargassák ki a gerincéből a velőt? Széttép, megőrjít, darabjaimra szed. De hát szedjen, az a dolga. Én sem kapok szalámit a boltban, ha nem kérem hangosan és érthetően, helyette csak mosolygok az eladóra, mint egy igazi jó gyerek.

A tíz- vagy húszéves gyerekemtől is az a legnagyobb ajándék, ha odajön hozzám, és elmeséli, hogy hogy van, mi foglalkoztatja, mi élteti, mi bántja. Nem vágyom rá, hogy minden baját vagy örömét velem ossza meg, de biztos vagyok benne, hogy azt mind az öt érzi, hogy ha szeretne, sírhat vagy dühönghet a vállamon. Hogy ilyen a viszonyunk, az a fönti írás tükrözte attitűdben gyökeredzik, amit kisbaba koruk óta kapnak. Megérte nem elszaladni a nehéz helyzetek elől, mondjuk, azzal, hogy olyankor rögtön egy mese elé ültettem volna őket, hogy azzal eltereljem a figyelmüket, vagy adtam volna nekik nyugtató csokit vagy egy ajándékot. Helyette megérte viselni a millió percnyi sírást, megérte a végtelen sok ringatásba, kreativitást kérő nyugtatásba rakni az éveket. A jó viszonyunkon túl azért is érte meg, mert egyszer majd mind elköltözik, de az anyaságom velem marad, míg élek, és ezen a téren a lelkem így nyugodt (többnyire, és ez elég).

Jó betegség

A takonyban és a köhögésben azt szeretem, hogy nem köt röghöz, lehet tőle menni, világot látni, programozni. Ellenben alvásgyilkos. A hasmenés rövid távon a barátom, egy idő után viszont túlságosan szorítja a szívem a látvány, hogy aszalt leveli békákká fogynak. A félig gyógyult-félig beteg fázisú egyeddel boldogulok a legnehezebben: nem lehet lefoglalni igazán jól, mert ereje még nincs, viszont unatkozni már fájdalmasan tud. A nem vészesen magas lázban az a jó, hogy odabújnak, lelassulnak, pihegve alszanak el az ölemben. A nagyobbakkal ezt már csak ilyenkor tudom átélni, tehát ha adódik, kiélvezem minden pillanatát.

A nagyobbakkal szerencsére később néha sikerült akkor is, mikor kicsit sokat ittak – ez az egyetlen pont, ahol köszönhetek valamit is az alkoholnak.

Ne veszekedjünk a gyerek előtt?

De. Ha nem veszekszünk és nem békülünk, nem kap mintát arra, hogy ezeket hogyan kell, és ezért nem lesz hozzájuk megfelelő eszköze. Félelmetes, ismeretlen, tabu lesz neki. Honnan tanulhatná meg biztonságban mindezt, ha nem tőlünk? Veszekedésről és békülésről melyik mese ír részletesen? Hihetem azt persze, hogy hasznos, ha nem hall emelt hangot, csakhogy az elfojtott feszültséget, a kitörni készülő vulkánt is pontosan érzékeli. Ha nem veszekszem előtte, a célom nemes, hiszen próbálom nem rátenni azt, ami nem az ő problémája, közben meg észrevétlenül jobban terhelem. Ha az alap a szeretet, ha nem gyűlölködés és állandó harc van, hanem néha vannak összezördülések (nem szóbeli vagy tettleges, és nem rendszeres bántalmazásról beszélek!), akkor kevésbé fog sérülni, mint ha egy természetes, mindenkivel előforduló jelenséget úgy állítanék be, mintha az bűn vagy szégyenletes dolog lenne. Ne a háta mögött, ne miután lefektettük (és azt hisszük, nem hallja…), hanem veszekedjünk és béküljünk a gyerek előtt, lássa, ahogy a nehézségek ellenére erőt veszek magamon, és megölelem az apját, és/vagy azt mondom: sajnálom. Lássa, hogy attól még, hogy van feszültség, szeretet és szerelem is lehet. Ha a kettőt nem párhuzamosnak ismeri, hiheti majd, hogy a düh rossz, és egyenlő azzal, hogy nem szeretjük a másikat.

Talán nem is a gyerekeim viszonylatában, hanem pszichológusként látom nap mint nap, hogy meny-nyit ártunk azzal, hogy nincs a vitatkozásnak-veszekedésnek kultúrája. Sokszor hallom fölnőttektől, hogy mennyit szorongtak gyerekként, mikor hallották beszűrődni a konyhából vagy a másik szobából szüleik – akár suttogó – veszekedését, és hogy ez hogyan (=rosszul) hat ki még a jelenlegi életükre is. Ahogy a határtartás kérdésére is: ha nem látjuk szüleinket nem bántóan, de közben tisztán és egyértelműen határokat húzni egymásnak, akkor mi hogyan tudnánk megtanulni, hogyan húzzunk határokat egy párkapcsolatban? Én például a veszekedés helyett sokszor a – nem jobb – némaságot láttam, és ezért választom ezt a mai napig – és közben sokat küzdök magammal, hogy ne a bezárkózás legyen a válaszom arra, ha valami rossz nekem.

Bár ma már biztosan nem ilyen buzdító hangnemben írnék erről – ergo tudva és javasolva a tutit –, mégis jó volt most ezt olvasnom, mintha magamat is újra biztatnám, hogy merjek még inkább belemenni konfliktusos helyzetekbe, egyrészt a gyerekek előtt, másrészt a gyerekeimmel is.

Haragudj!

Sokszor találkozom olyanokkal – barátokkal, kliensekkel, magammal –, akiknek nehéz a dühvel dűlőre jutni. Épp ezért már egy jó ideje nem mondom a gyerekeimnek – sem másnak –, hogy ne haragudj. Ha gátolom vagy tiltom, hogy a határszabó energiája kijöjjön belőle, azzal nem teszek jót.

A harag, a düh arra van, hogy segítsen eltolni a nekem rossz dolgokat, amik sértik a határaimat. Ez a dolga, funkciója, ez a hasznos ebben az energiában. Erős, mert erő kell a toláshoz – vagy ahhoz, hogy ne toljanak ki velünk. Ha a gyerekem nem haragudhat rám, hogy tanulja meg, hogy azt hogyan kell?

Nem, nem oké, ha belém rúg. Nem, nem oké, ha leüvölti a fejemet, vagy rám vágja az ajtót. De haragudni lehet máshogy is! Már azzal is tanítom arra, hogy hogyan lehet, ha példát mutatok neki – sőt, ezzel tanítom a legjobban. A ne haragudj helyett azt mondom neki, hogy sajnálom, és esetenként mellé teszem azt is – hogy elismerjem az érzését, hogy segítsem a haragját élni –, hogy teljesen értem, ha haragszol. Azt is mondhatom, hogy most szétfeszít a düh engem is, úgyhogy ne beszéljünk három percet, menjünk külön, aztán találkozzunk a konyhában. A pár évesnek meg lefoghatom a kezét finoman, és mondhatom, hogy ez nekem nem oké, mert bármilyen dühösek is vagyunk, ütni nincs jogunk egymást. Mondhatom egy olyan eset után, mikor nem sikerül a saját értékrendem szerint „jól” haragudnom rá, hogy még én is tanulom ezt, és sajnálom, ha kiabáltam, kiborultam. Ha átment a határomon, az nem jogosít föl arra, hogy átmenjek az ő határain.

A határtartási hiányosságaink fölnőtt korunkban rengeteg helyen mutatkoznak: munkában, párkapcsolatban, baráti és családi kapcsolatokban. Ahogy határkérdés az is, hogy miből és mennyit fogyasztok, legyen az csoki vagy sorozat. De nemcsak nemeket mondani határkérdés, hanem igeneket is. Ha ki – vagy legalábbis kijjebb – is tudom szorítani a nekem rossz dolgokat az életemből, attól nem lesz tele jóságokkal! Fontos határkérdés tehát, hogy hol, kinek, mire és mikor mondok igent.

Ha nem használom a dühöt, elhasznál engem. A düh pusztító energia, ami építeni ugyanúgy tud. Nem szeretném kiölni ezt az erőt a gyerekeimből, bármilyen nehéz is megtanítani őket irányba terelni.

Szeretném, ha a gyerekem határt tudna mutatni a főnökének, ha az túl sokat kér tőle. Szeretném, ha a gyerekem nem sértené a szerelme határait. Szeretném, ha a gyerekem nem ordibálna az unokámmal. Szeretném, ha a gyerekem tudná jelezni felém, ha túlmegyek a határain. Szeretném, ha a gyerekem nemet tudna mondani dolgokra, mikor túl kevés neki az öröm, tehát szeretném, ha tudna tisztán igent mondani az örömökre. Szeretném, ha a gyerekem tudná a dühöt építkezésre használni. Szeretném, ha a gyerekemnek saját magával, a saját belső erejével együtt élni könnyebb lenne, mint nekem volt.

Veszekedni jó

Annyi technika van, hogy hogyan előzzem meg, illetve állítsam le a gyerekeim veszekedését és a közös veszekedéseinket, annyi megfogadható, alkalmazható tanács, praktikum: legyünk proaktívak, ne bíráskodjunk, tereljük el a figyelmüket, mindenki rendszeresen és rendesen aludja ki magát, és sorolhatnám. A veszekedés az egyik gyönge pontom, úgyhogy sok időt és energiát fordítok arra, hogy megtaláljam ezekből a helyzetekből a kiutakat. De mégis miért van ennyi veszekedés egyáltalán?! Mert valami jó csak van benne, valami funkciója csak van, ha ennyi helyen és ilyen mennyiségben fölbukkan. Nekem segít a működéseink, a kialakult mechanizmusaink elfogadásában, ha nemcsak a hátrányát, hanem az értelmét is látom.

A veszekedésben újra tudom definiálni önmagam: mit gondolok egy-egy helyzetről, és miért gondolom azt, hol vannak a határaim, meddig megyek el, ha nincs határ. Visszatükröződöm a gyerekeimről a veszekedéseinkben is.

Ha nincs otthon krumpli, pedig krumplipürét terveztem főzni, ha egy olyan nap van, mikor extra erős a gravitáció – tehát sokszor ejtek le dolgokat –, ha úgy reméltem, hogy játszózunk egy nagyot, de egész délelőtt zuhog, ha késik az asztalos, és már fektetni kellene… Ezek az apró „nem így terveztem” dolgok mind feszültséget keltenek bennem akkor is, ha ezt nem érzékelem, akkor is, ha remekül megoldom a helyzeteket, veszem az akadályokat egymás után. A tűrőképesség-bugyrom bármekkora legyen is, úgy telik, mint a szervezetem számára már nem hasznosítható anyagokkal a húgyhólyagom. A veszekedés, mint a pisilés: kiürít, kisöpör, kitisztít. Nem címkézzük túl vonzónak egyik folyamatot sem, és többnyire egyiket sem szeretjük mások előtt csinálni. És mindkettő rendkívül hasznos: nagyon rövid idő alatt szabadít meg attól, ami feszít órák – vagy napok vagy évek – óta, ami nagy megkönnyebbülést, jófajta ürességet hozhat. A kiabálás nem csak engem, tisztítani tud kapcsolatot is: kimondódnak dolgok, amik energiájukban jelen voltak már rövidebb vagy hosszabb ideje, csak addig láthatatlanul befolyásoltak minket. És a tisztább kapcsolatban sokkal könnyebb valódi közelséget, mélyebb pillanatokat teremteni – nem véletlen, hogy veszekedés után nem ritka a jó szex. A pisi jó esetben egyetlen úton tud csak távozni belőlem, szerencsére a feszültség nem ilyen. Üríthetek belőle sportolással, küzdős társassal, lövöldözős videójátékkal, szőnyegen birkózással, izgalmas filmmel. Csak a családtagjaimat használnom egyszerűbb.

Akivel veszekszem, azzal bizonyos értelemben biztonságban érzem magamat. Vagy azért, mert szoros a viszonyunk, vagy mert épp az ellenkezője: kikiabálok a taxisnak, aki majdnem belém jött, hogy te barom. Ott nem félek attól, hogy sérül a kapcsolatunk, nem veszthetek sokat, nincs igazán tétje a dolognak. Bármennyire földühít a főnököm, vele nem biztonságos kiabálnom, mert még a végén kirúg, tehát ott gátol az egzisztenciális szorongásom. Ha a bátyám csúfol, belerúgok az öcsémbe: nem lenne kifizetődő az erősebbet bántanom, mert nagyobbat kaphatok vissza.

Ha a veszekedést választom, elkerülöm az elfojtást. Pedig utóbbi első ránézésre sokkal barátibbnak tűnik: a bennem lévő feszültségek mintha nem is lennének, úrrá leszek rajtuk, tudom kontrollálni – látszólag. Ha nem tudom kiadni, hanem helyette lenyomom magamban, akkor mint vulkán képes kitörni: váratlan, legtöbbször igazságtalan pontokon tud ömleni a láva, éget, beterít, fűt-fát pusztít.

A veszekedés segít abban, hogy megmutasson rólam jó dolgokat. Például hogy képes vagyok kibékülni, hogy tudok bocsánatot kérni, vagy ha az adott pillanatban épp nem is, utólag igazat adni a másiknak.

Utálhatom és címkézhetem a véremet szívó szúnyogot rossznak és haszontalannak, de távolabbról szemlélve a dolgot, megláthatom: ahhoz, hogy a béka meg a gólya megmaradjon, kell a szúnyog is.

Azóta rájöttem, hogy a veszekedésnek melyik típusa a legnehezebb nekem: az elzárkózás. Pont az, ami az én megküzdési módom is, ha sérülés veszélyét érzem egy helyzetben. Most elkerülök és bezáródom, korábban besértődtem. Onnan lehet rajtam látni először, hogy elkezdődött ez a folyamat, hogy kerülni kezdem a tekintetét a másiknak. Ezt először nem magamon vettem észre, hanem kamaszodó gyerekeim egyikén. Az addig szülőként átélt, tehát ismert kamaszodások másfajták voltak, így az újdonság ereje kihúzta alólam a talajt. Nem értettem, hogy miért nem működik, ami az eddigi kamaszaimmal működött. Hogy lehet, hogy mindig ugyanazzal a gyerekemmel érzem a legnagyobb feszülést?! Elveszett és tanácstalan voltam, dühös és zavarodott. Aztán kapcsoltam, hogy mi történik: hát azzal találkozom épp, ami nekem magammal is a nehézségem…

Férjemnek rendkívül hálás vagyok egy ilyen pillanatban föltett kérdéséért: „Drágám, szerintem döntsük el, hogy mit szeretnénk. Feszülni, veszekedni, kiabálni, morogni még tíz-tizenöt évig folyamatosan – hiszen körülbelül addig végig lesznek kamasz gyerekeink –, vagy váltunk stratégiát?” A stratégia belőlem született: fölosztottuk a gyerekeket. Megbeszéltük, hogy amikor feszülni kezd a férjem vagy én, akkor szólunk a másiknak, és átadjuk neki a terepet. Mert szerencsés módon mind a ketten más nehézségen feszülünk. Engem nem zavar a bunkó vagy tiszteletlen beszéd, őt nem zavarja a bezáródás. Én közel tudok maradni, ha valaki hanyag vagy rendetlen, ő nyugodt tud maradni, ha valaki meggyőzhetetlennek látszik. Ahogy ő jobb az ügyintézésben, én jobb vagyok a logisztikában, ahogy ő este tíz után is nyitott utánajárni, hogy miért nincs wifi, én hajnali háromkor megyek el szívesen bárkiért, hogy hazahozzam a buliból, ugyanígy föloszthatók a gyerekekkel való nehézségek is.

És persze rögtön egyértelmű volt számomra, hogy az elzárkózó kamaszaimhoz a legerősebb kulcs a saját bezáródásomon dolgoznom. Ha itt nem mondanám el, hogy magamon belül mozdítanom kín volt, és keserv, ami ráadásul még sok időbe is telt (és még mindig zajlik), akkor jobban hangzana ez az eszköz, csak ez nem lenne a teljes igazság. Viszont megvan az eredménye, ami számomra óriási: azáltal, hogy a saját belső működésemmel baráti viszonyt tudtam kialakítani, a gyerekemmel elillant az elveszettségem és a nehézségem, és átvette a helyét a bizalom és az elfogadás.

Mágnesezés

Ötéves volt a kisfiam, mikor egyszer a nagymamájánál az épp szintén ott tartózkodó vendégek táskáiból nem kevés cuccot ellopott. Jó pár nap után derült ki, amikor is odahozott hozzám egy tízezrest, hogy ezt beleadja a játékba, amit kinézett magának. Elkerekedett szemmel kérdeztem, hogy ez a pénz mégis honnan van, mire mondta, hogy az apukájától. Furcsálltam. Erre lebukósan korrigált, hogy akkor a nagymamájától. Kértem, hogy mondja már el az igazat, erre előhúzott az ágy alól egy mobiltelefont, egy bankkártyát és egy személyi igazolványt. Nem kaptam levegőt. Hebegtem-habogtam, hogy mik ezek, és honnan, és egyébként is mi vaaan?! Elmesélte, hogy mikor nem volt a szobában senki, kivette a táskákból. És mégis miért, és miért pont ezeket? „Mert ezekhez csak a fölnőttek nyúlhatnak, és úgy szerettem volna én is ilyen fölnőttes dolgokat!” Nálunk innentől lehet telefonnal játszani, pénztárcát ki-be pakolni. Mert ha kiéli, ha nem lesz elérhetetlen vágy, akkor nem ragasztok rá egy mágnest, ami aztán vonzza őt hónapokig vagy akár évtizedekig is.

Egy amerikai kutatás szerint a sorozatgyilkosok szignifikánsan nagyobb felének nem adtak gyerekkorában játék fegyvert… De tapasztaltam a saját bőrömön is ezt: a bátyám mindig beszólt, mikor babáztam, húzott vele éjjel-nappal. Nem volt sok babám vagy babaruhám. Barbie-t sosem kaptam, mert a szüleim elítélték – most nekem sem a kedvencem, de akkor vágytam arra a fránya rondaságra. Tizennyolc éves voltam, mikor kaptam egyet a barátaimtól, amit másnap a húgom elvesztett az oviban… Elég hányattatott kislánysors, nem igaz? No de azért csak megoldottam, hogy jól kiélhessem a babázási vágyaimat: szültem magamnak ötöt. Ilyen egyszerű.

Kibírhatatlan sírások

Az egyik legsebezhetőbb pontomra tenyerel a vezetés közbeni picibaba-sírás. Ezeknek a helyzeteknek nemritkán az a végük, hogy mire elérünk A-ból B-be, már én is zokogok. A férjemet nem zavarja ez a sírás – gondolok itt a gyerekére –, egyrészt, mert neki elég a tudat, hogy nem biztonságos, ha kiveszi a babát menet közben, másrészt segíti, ha arra gondol, hogy megnyugtatja majd, ha megérkeztünk. Őt jobban zavarja, ha a gyerek a karjában üvölt, és akkor sem hallgat el, ha már a csillagos eget is lehozta neki. Én meg úgy vagyok vele, hogy ha megteszek mindent, hogy megpróbáljam megnyugtatni, akkor nem tép szét a sírása. Mert itt a szándék a lényeg: érzi, hogy próbálkozom, hogy teszek érte, és már a puszta szándékkal is sokat adok neki. Ha még rá is jövök, hogy mi esik neki jól, mi hoz számára megnyugvást, az a hab a tortára.

A gyerekem elég jól járt, hogy az apját az egyik sírás, az anyját a másik zavarja jobban, mert így van rá a legnagyobb esélye, hogy a legtöbb helyzetben lesz legalább egy szülő, aki megpróbálja megnyugtatni. Mert abban viszont hasonlítunk, hogy mindent megteszünk azért, hogy véget vessünk annak, ami olyan érzés, mintha áramot vezetnének az agytörzsünkbe.

Ahogy ezt most olvasom, őszintén nem tudom, hogyan bírtam ki annyi sírást, amennyi öt gyerek fölnevelésével jár. Ha valaki elmondja nekem előre, hogy mennyi nehézség, mennyi tűrés, mennyi kín és keserv jár a gyerekneveléssel, talán egyet sem szülök. De hogy gondolhatom azt, még ezzel egybevéve is, hogy megérte?! Ma éjjel azt álmodtam, hogy újra van kisbabám. Álmomban ott volt az az érzés is, ami fölülír mindent: az a súlyos és egyben könnyed, mindent átszövő szeretet, ami még a levegő molekuláit is megváltoztatja.

Nem kap rétest

A kislányommal megyünk a Batthyány téren körbe-körbe, mint Micimackó és Malacka a fa körül, hóban, kabátban, dalolva. Mikor odaérünk, hogy „Aki nem lép egyszerre…”, egyszer csak leesik, hogy basszus, én egyáltalán nem szeretném a kétéves fejébe, a tudata alá, dalokkal és mondókákkal azt ültetni, hogy neki egyszerre kell lépnie, tehát ugyanolyannak kell lennie, mint mindenki másnak, különben nem kap rétest meg ötöst meg kinevezést meg 13. havi fizetést. Úgyhogy átköltjük: „Aki nem lép egyszerre, az kap puszit estére, mert a puszi nagyon jó, mindenkinek az való.” Néha így, néha úgy énekeljük, a választás lehetősége adja a szabadságot.

Jó ötletnek tűnt szabadelvű gyereket nevelni, egészen addig, míg szabadszájú nem lett velem is… Mára már kamasz, és égetően tud fájni egy-egy átlagostól eltérő mondata. Az nagyon sok erőt ad ezen helyzetek kibírására, hogy újra és újra tudatosítom magamban, hogy nem akarom letörni az erejét, mert ugyanezzel a belső tűzzel építeni is lehet. Viszont hogy ne égessen meg, vagy távolabb megyek, vagy mantrázom magamnak, hogy „kibírod, kibírod, mindjárt jobb lesz”, vagy fölveszem a tűzoltóruhám, és erősen határt mutatok. Rosszabb esetekben megéget, és a fájdalomtól és a dühtől üvöltök – tehát a magamban lévő tűzzel próbálok tüzet oltani, ami persze nem megoldás hosszú távon.

Ha arra gondolok, hogy ebből a korszakból még akár tíz év is hátravan, nehéz bíznom benne, hogy kibírom. Ráadásul ambiciózusabb vagyok, mintsem hogy a kibírás lenne az elérendő! A célom az, hogy közel tudjak maradni hozzá, tehát hogy az egymáshoz vezető utat ne égesse föl a tüzünk.

Az első kihúzás

A nagyfiaimnál az volt a rendszer alsó tagozatban, hogy mindennap rajzoltak maguknak mosolygós jelet, illetve ha valami nem úgy sikerült, ahogy a tanár vágyta, egy vonalat, másnéven kihúzást. Eltelt az első szeptember, eltelt az október, már november volt, nap nap után mindketten mesélték, hogy „Mama, ma is mosolygóst kaptam!”. Én örülök, először nagyon, tizedszer is nagyon, aztán november vége fele már amplitúdó nélkül, amolyan rutinszerűen.

És eljött a napja, mikor hallgatás a válasz arra, hogy na milyen volt a suliban. Az a súlyos, mély, velős hallgatás, no az. Nagy nehezen, szégyenkezve bökik ki: „Kihúzást kaptunk.” Nem emlékszem már, mit követtek el, csak arra, hogy mennyire megdöbbentek azon, hogy a hír hallatán én üdvrivalgásba török ki: „Végre nem az az unalmas mosolygós jel! Végre valami változatosság!” Végre van biztonságuk az iskolában, végre nem csak jól viselkednek napi nyolc órában, végre mernek önmaguk lenni, juhéjjj!

Nincs semmi baj!

Mondogatom az épp hányó gyerekemnek, annak, aki elesett, és fáj a térde, akit nem vettek föl a vágyott iskolába, aki kettest hozott a suliból, és szomorú, akinek összetört a kedvenc bögréje. De amellett, hogy nyugtatom, mit is mondok még neki ezzel? Hogy a te problémád, édes gyerekem, nem olyan vészes, hogy kiborulj miatta! Degradálom a testi-lelki nehézségeit, pedig fogalmam sem lehet róla, mekkora fájdalmat él meg. Baj van, hiszen neki épp rossz, még ha én nem is ítélem annyira vészesnek a helyzetet.

Sokszor magamat nyugtatom a „nincs bajjal”. Van, hogy én is megijedek vele, és mivel ezzel a mondattal vigasztaltak engem is hasonló helyzetekben, ezt használom. Fontos is, hogy magamat megnyugtassam, hogy neki is nagyobb biztonsága legyek, de talán elérhetem ezt más úton is, akár egy néma és lassú belégzéssel.

Számára pedig, amikor csak tudok, választhatok más, tisztább, másodlagos síkokat nem tartalmazó, nyugtató eszközöket. Mondhatom, hogy szegénykém, tartom a fejed, beragasztom, találunk közösen megoldást, aláírom a kettest, vagy egyszerűen csak: megértelek, itt vagyok neked. Kérdezhetek is: tényleg ennyire fáj? Tudok bármit is segíteni? No ezekkel valóban egyedül csak azt érem el, ami eredetileg a célom a „nincs semmi bajjal” is: megértést, támaszt nyújtok, biztonságot adok. Sajnos elvenni nem tudom a gyerekem fájdalmait és a szomorúságait. Sőt, ha el tudnám venni, akkor sem biztos, hogy úgy döntenék, hogy elveszem. Egyrészt, mert az esések nélkül soha nem tanul meg járni. Másrészt, nem biztos, hogy azt venném el, ami neki a legrosszabb, vagy a legjobban fáj, mert az érzések intenzitása kívülről sosem ítélhető meg tökéletesen – bármennyire is jó lenne a lázmérő mellé egy bajmérő.

Azóta sikerült ezt az attitűdöt továbbvinnem – befelé. Anyaságom kezdetén a megértést még csak kifelé tudtam adni, akkoriban a saját problémáimat jócskán alábecsültem a gyerekeiméhez képest. Bár a gyerekeknek tiszteltem a gondjait, magamban bőven mondogattam, hogy nincs semmi baj, hajrá, menj tovább, semmiség, kibírod! Sőt, észre sem vettem, ha bajom volt. Nem figyeltem rá, hogy éhes vagyok-e, vagy elfáradtam-e, nehezíti-e bármi is a lelkemet, utolsó voltam a sorban, akinek az igényei számítottak.

Egyetlen valami lenne, amit máshogy csinálnék, ha ma kezdeném az anyaságot: jóval többször venném előre magam. Ma már nem önzésnek ítélem ezt, hanem egyenesen az ellenkezőjének: úgy gondolom, a legnagyobb közjó, ha első körben magamat tartom rendben. Ha én a közepemben vagyok, akkor tudok minőségit adni, ha harmóniában vagyok magammal, akkor tudok megnyugtatni, ha nyugodt vagyok, akkor tudok békét teremteni. Ma már úgy látom, hogy nem is lehetséges fönntarthatóan színvonalasan adni máshogy, mert annak akarás és nyögés, végtelen fáradtság és kiabálás a vége – ami viszont, ha sokszor előfordul, elég nagy baj.

Sírd ki!

Sírni csak a győztesnek szabad! – kevés ennél károsabb hitvallást ismerek. Ne add ki az érzelmeid, te istenadta! Nyomd le, hadd feszítsen szét, ne mutasd ki, jaj, csak azt ne! Ki kell bírni szó nélkül, sírás nélkül! Katonadolog! Tehát katonásan, no. Főleg, ha fiú vagy! A lányoknak még csak-csak meg lehet bocsátani egy kis kényeskedést, na de egy fiú aztán legyen férfi a talpán!

Akkor nem mondom neki, hogy ne sírj, ha több mint 1 csöpp/1 másodperc vér távozik belőle, hiszen akkor úgy ítélem meg, jogos a sírás. De mindig az fáj a legjobban, ami a legjobban vérzik? A nyelvünk például sokkal jobban vérzik a legtöbb testrészünknél, mégis a nyelvelharapásnál sokkal jobban tud fájni, ha beütöm a sípcsontom, pedig annak legtöbbször nyoma sincs.

A lelki fájdalmak ezerszer szövevényesebbek. A sírást hallgatni valóban nem könnyű, de sírni jó, mert hasznos, mert a könnyek megtisztítanak bánattól, feszültségtől, dühtől, szomorúságtól. Sírni, érzelmeket kimutatni igenis szabad, sőt.

A „Sírd ki!” ikonikus lett a nagy gyerekeim körében: ha valamelyik panaszkodik, gyakran cinikusan dobja oda a másik: „Sírd ki!” Azt hittem, a „Ne sírj!” lecserélésével eltaláltam valami fontosat, de váratlanul, bumerángként üt meg minden alkalommal ez a használata. Ennek ellenére szeretem ezt az eszközt, és töretlenül mondogatom is a még kicsi gyerekeimnek, és bízom benne, hogy a nagyokban mutatkozó elutasítás átfordul majd, ha szülők lesznek. És ha nem így lesz, nekem akkor is tiszta a lelkiismeretem, hogy a legjobb tudásom és szívem szerint adtam – azt pedig, hogy mit kezdenek vele, már nem tudom és nem is szeretném kontrollálni.

Ovis jelek

Bevallom, az első gyerekeimnél azt képzeltem, rettentő módon meghatározza majd az életüket, hogy mi lesz az ovis jelük. Hokis bukóra és hokiütőre vágytak, óriási csalódásként éltem meg, hogy egy macival és egy cicával szúrták ki a szemünket. A harmadiknál úgy éreztem, az, hogy a vágya szerint gitár lehetett, fantasztikus dolog, végre, igen, sikerült, harmadszorra elértük! A negyediknél nem tudtam elmenni a jelválasztós szülőire, úristen, aggódtam, mi lesz, ha egy nyomorék kis gomba marad neki – ami az én jelem is volt az oviban. Atyaég, ettől majd sérül a frontális lebenye, és kész, elvágták a jövőjét! Félve kérdem tőle: milyen jelet szeretnél? „Nekem mindegy, bármi lesz is, csak lilával rajzoljuk majd!” Ennyi év pszichológiatanulás és tonnányi önismereti munka után a még nem hároméves gyerekemtől tanulom, hogy mindent át lehet fordítani úgy, hogy jól jöjjünk ki belőle.

„Mindegy, mi történik veled, az a lényeg, mit kezdesz vele’’

Egy interjúban hallottam ezt a mondatot Robi Damelintől, egy izraeli anyától. Robi 28 éves fiát lelőtte egy palesztin férfi, és ő ezután az izraeli–palesztin béke harcosa lett. Elmondása szerint a trauma földolgozásához, elfogadásához, a belső szabadságához vezető egyetlen út az volt, hogy nem maradt az áldozata az elkövetőnek vagy a sorsnak azáltal, hogy beleragadt volna a dühbe. Óriási súlyuk van ezeknek a szavaknak az ő szájából, azok után, amiken átmehetett. Megfogott, bennem maradt, tudom használni a legkisebb elakadásaimtól a nagy nehézségeimig. Elő szoktam venni, és morzsolgatom, nézegetem a saját problémáimat a fönti mondatán átszűrve, sokat segít abban, hogy meglássak utakat, amiket egy-egy dühben, feszültségben, elakadásban vagy épp örömben addig egyáltalán nem vettem észre.

Például a döntés, hogy könyvet írok, egy olyan állapotból született, amikor épp úgy éreztem, az államig be vagyok betonozva. Egyrészt a két darab három éven aluli és a három darab iskolással járó napi rutinokba, másrészt a hetek óta tartó gyerekbetegségekbe, harmadrészt az anyagi kilátástalanságba. Merthogy épp megtudom, hogy iker nagyfiaimat fölvették a vágyott középiskolába, csakhogy eszement magas a tandíj, nem telik rá a mostani helyzetünkben. Mi legyen most?! Kérdezem magamtól ezerszer. Mégse menjenek oda? Dehát erre vágytak, ezért küzdöttek! Én meg kísértem őket az úton, azt ismételgetve, hogy küzdj a vágyaidért, merj önmagad lenni, lehet hibázni, csak az a fontos, hogy higgy magadban! És most, hogy elérték a vágyukat, mondjam, hogy hát az eddigi mondataim mind igazak, de bocsi, menjetek inkább egy olyan helyre, ami ingyen van?! Bármikor a jövőben hiteles lesz tőlem újra az a mondat, hogy küzdj a vágyaidért? És vajon bennük megmarad ez a vágyni és küzdeni tudás, ha most nem élvezhetik minden porcikájukkal a sikerük ízét? Megtehetem-e velük, és nem mellesleg az összes testvérükkel – akik részesei, szemlélői a folyamatnak, tehát nekik is mintát adunk –, hogy nem teremtem elő a föld alól is a tandíjat? Szerintem nem. Oké, de belerokkanunk, nem fogjuk bírni, ha valamin nem változtatunk. Akkor gondolkodom tovább. Tudom, hogy elmehetnék dolgozni, de nem szeretném az egyévest sem bölcsibe adni. Nem szeretném, ha más hallaná az első szavait. Nem szeretném kihagyni a pótolhatatlan élménydzsungelt, amit nyújt nekem kísérni őt az első, intenzív fejlődési éveiben. Szeretném, ha a néha fájó eséseket hozó első lépései után hozzám bújna, szeretnék én tapsolni neki, mikor először focizik majd. Ez pont ugyanannyira fontos nekem, mint a nagy gyerekeim vágyai. Fontos az egyévesnek, mert én hiszem, hogy ilyen kicsi korában még mellettem van a legjobb dolga, és fontos nekem, mert ismerve magam, a vágyaimtól és értékrendemtől ennyire távol álló döntés lehúzna. Én meg húznám magammal a család többi tagját, szépen, lassan, bele a sötét, reménytelen, kilátástalan masszába. Tehát erre sem megyünk, oké. De akkor merre?! Előveszem, ízlelgetem a fent említett mondatot megint, nézegetem, hogy tudnám ezt a beszorított helyzetemet átfordítani. Hogy tudnék jól kijönni belőle? Mi az, amiben segít nekem most ez a nehézség? Biztos, hogy oka és előnye is van, no de hol, no de mi az?!?! Sétálok a magamra kötött lázas gyerekemmel föl s alá, két méter oda, két méter vissza, mint egy ketrecbe zárt tigris. Sétálok öt percig, sétálok tizenöt percig, sétálok egy órán keresztül. Nem találom, nem látom, csak keresem, keresem, keresem. Annyira nyom és szorít, hogy minden erőmet megfeszítve kell koncentrálnom, hogy ne a könnyebb utat válasszam: engedjem, hogy maga alá temessen a helyzet.

És akkor kipattan: könyvet írok! Rögtön érzem: ez a számomra és számunkra tökéletes megoldás. Szeretek írni, és ez egy olyan munka, amit tudok a családtagok igényeire is formálni. Ja, hogy miről írok? Beugrik Malcolm Gladwell Kivételesek című műve: ha valamit tízezer órát csináltam már, akkor abban nagy eséllyel jó lehetek. Veszem a telefonom, rányomok a számológépre, és kiszámolom: tizenkét évesek múltak a nagyfiaim, akkor az tizenkétszer háromszázhatvanöt nap szorozva napi tizenkét órával (rengeteg az éjszakázás is persze, meg van a várandósság is, de most ezeket nem számítom bele), szóval ez nagyon szűken mérve ötvenkétezer-ötszázhatvan óra anyai tapasztalat. Pszichológus pedig még régebben vagyok.

Nem leszek áldozata az életemnek akkor sem, ha rohadt nehéz. Motiváció, beletett idő, ráfordított energia és kitartás kérdése, hogy meglássam a lehetséges utakat, és olyat válasszak, ami a nagyobb boldogságot hozhatja. Ha pedig nem hozza, akkor keresek tovább.

„Sétálok a magamra kötött lázas gyerekemmel föl s alá, két méter oda, két méter vissza, mint egy ketrecbe zárt tigris. Sétálok öt percig, sétálok tizenöt percig, sétálok egy órán keresztül. … És akkor kipattan:…” A mozgás volt az, ami elhozta az átfordulást a fönti esetben is, ahogy azóta is rengetegszer. Az utóbbi években már nagyon tudatosan használom ezt az eszközt. Mindkét könyvem ennek segítségével született. Most is úgy írom le ezeket a szavakat, hogy mielőtt leültem a géphez, mozogtam. A zsigeri szintet bolygatva gátlásaim csökkennek, beragadásaim olajozódnak, a jövőn, a múlton való rágódásaimból eredő jelen szorongásaim halkulnak. Fölszabadulok, azzal az önmagammal találkozom olyankor, aki bátrabban nyílik, aki meri látni és megmutatni magát, és tenni, amit a szívében és a gyomrában jó iránynak érez.

A fönti esetben elindultam a könyvírás felé, de nem oda jutottam, amit föltételeztem. Messze nem hozott annyi pénzt a könyv, hogy abból sok havi díjat ki tudtunk volna fizetni. De megérte, mert elkezdtem valami új irányon dolgozni, és végül a könyv is része lett a munkásságomnak, ami miatt ma ott tartok, ahol. Keletnek indultam, és bár északra jutottam, a lényeg, hogy nem maradtam egy helyben.

Ikerobik

Mire jó, ha van két egyszerre született, hasfájós gyerekem? Pár hét alatt elérhetem, amiért évekig keményen dolgoztam az edzőteremben: kigyúrt kezek, izmos lábak.

Perspektívaváltások

Néha lemegyek békába, hogy megnézzem, mit lát a még csak négykézlábazni tudó gyerekem. Nagyon durva! Olyan magasak az asztalok, óriások beszélnek hozzám rendkívül messziről, eszméletlen hosszú az út térden mászva egyik szobából a másikba. Miután ezt a perspektívaváltást megélem, napokig, néha hetekig eszembe jut, hogy mikor beszélek hozzá, guggoljak le, vagy vegyem föl, illetve tudok figyelni arra, hogy mikor három méterrel arrébb sír, odalépjek ahelyett, hogy neki mondanám, hogy jöjjön oda hozzám.

A nagyobb gyerekeim szemszögét időutazva élem át: fölidézem kamaszemlékeimet, hogy mennyire erősen bezártak a hormonok a saját perspektívámba. Sokszor előfordult, hogy nem köszöntem a szomszédnak a folyosón, ő azt hitte, bunkóságból, pedig egyszerűen csak észre sem vettem. Ha most bemegyek a kamaszok szobájába, és mondok bármit, mintha meg sem hallanák. Mert meg sem hallják. Úgyhogy néha inkább chatelek velük a szomszéd szobából.

Ez azóta is beváló eszközöm, sokat segít rázós dolgokat átvészelni. Például az egyik legjobban fájni tudó pontom, amikor nem akarnak kapcsolódni velem a gyerekeim, vagy nem akkor, mikor én szeretnék velük. Ha fölidézem a tizenéves énem – amikor még a pórusaimból is az ömlött ki otthon, hogy „Hagyjatok békén!”, és amikor nagyon keményen tudtam dolgokat és embereket ignorálni –, akkor a fájdalom rögtön empátiára vált: elfogadom, hogy távolságra vágynak, és rögtön közelebb is érzem magam hozzájuk.

Serdülő

A serdülővel együtt élni olykor-olykor olyan, mint egy fosós-hányós vírus: aki benne van, annak rettenetesen szar, de a fejét fogni se kutya. Váratlan helyeken és időpontokban ömlik belőle a visszataszító és büdös valami, amit aztán föl is kell takarítani. És gyakorlatilag semmitől sem lesz jobban, tehát nincs rá gyógyír, az időt kivéve: ki kell bírnunk, elmúlik. Ha nagyon hosszan és nagyon sokat hány, ügyeljünk a kiszáradásra!