György Péter

Apám helyett

Magvető

© György Péter, 2010

MAGVETŐ

KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

http://on.fb.me/magveto-facebook

magveto@lira.hu

Felelős kiadó Morcsányi Géza

Felelős szerkesztő Dávid Anna

A kötetet Pintér József tervezte

A borítón látható, 1943 augusztusában készült fénykép

György Antal felvétele György Lajosról

Műszaki vezető Bezúr Györgyi

Kiadványszám 8462

ISBN 978-963-14-2960-6

In memoriam W. A.

Kertész Imrének

„…nem az én olvasóim lesznek, hanem önmaguk olvasói; mivel a könyvem csak olyasfajta nagyítóüveg lesz, amilyet a combray-i optikus adott vásárlójának; könyvemmel a kezükbe adom az eszközt, amellyel önmagukban olvashatnak.”
Marcel Proust: Az eltűnt idő nyomában. A megtalált idő. – Jancsó Júlia fordítása[1]

„…nem tudom, elveszíti-e emberi méltóságát az, akit a rendőrségen megvernek. Abban azonban bizonyos vagyok, hogy már az első ütéskor, mely lesújt rá, elveszít valamit, amit első megközelítésben talán világ iránti bizalomnak mondhatnánk. Világ iránti bizalom. Sok minden tartozik ide: például a megingathatatlan oksági kapcsolatokba vetett, irracionális és logikailag indokolhatatlan hit vagy az induktív következtetés érvényességéről vallott, ugyancsak vak meggyőződés. De fontosabb – és az adott összefüggésben egyedül releváns – eleme a világ iránti bizalomnak az a bizonyosság, hogy írott és íratlan társadalmi szerződések alapján megkímél engem a másik, jobban mondva, hogy tiszteletben tartja fizikai és egyben metafizikai létemet.”
Jean Améry: Túl bűnön és bűnhődésen. – Blaschtik Éva fordítása

1.

A lehetetlen történet

1944. június 15. és szeptember 30. között a szerbiai Bor városának rézbányájában, illetve a közeli Laznica falvában lévő altáborban volt munkaszolgálatos az apám. Szemtanú lett tehát. Éppoly jól tudta, hogy felelősséggel tartozik azért, amit ott látott, mint amilyen radikálisan visszautasította, hogy a munkaszolgálat során átéltek határozzák meg további életét. Első pillantásra talán nem nyilvánvaló, mégis úgy vélte: jogában áll döntést hoznia az emlékezés formáiról, mert azt soha nem fogadta el, hogy túlélőként éljen és játssza el változó korszakok normái szerint alakítandó szerepét. Nem követte, sem tehetetlenül, sem engedelmesen a háború utáni kollektív amnézia, majd a hatvanas évektől, az Eichmann-per nyomán Európa-szerte lassan kialakuló társadalmi emlékezet gyakorlata közti drámai átrendeződést, nem annak megfelelően viselkedett, ahogyan az a helyzetében a korszellemnek megfelelően elvárható lett volna. A túlélőként leélt élet visszautasítását elidegeníthetetlen jogának tekintette, nem vizsgálta, hogy milyen árat fizet az elfojtásért, és némasága megszabadítja-e nem kívánt öröksége, a zsidósága terhétől. Mire Európa-szerte eljött a szemtanúság kora, addigra ő már otthonosnak találta az elhallgatást, ugyanúgy, mint a némaságot és az elfojtást.

A szemtanúság szükséges, de nem elégséges feltétele, hogy valaki személyesen éljen át, lásson egy eseményt. Az azonban nem az ő ítéletének, döntésének az eredménye, hogy az általa látott esemény a korszak számára jelent-e valamit, miként formálódik története. Apám felnőtt élete nagyjából a németek által elkövetett háborús bűnökről, a zsidókkal történtekről épphogy tudomást vevő 1945 utáni állapottól a holokauszt univerzális morális drámájának uralkodó paradigmává válásáig tartó hosszú évtizedekre esett, s ennek az átváltozásnak minden egyes fejezete befolyásolta életét, ugyanúgy, mint a többi túlélőét. Ugyanolyan visszautasíthatatlanul és elfogadhatatlanul, mint amilyen megalázó módon. Mert nem a túlélőkön múlott, hogy a szavukat mikor hallották meg, hogy meddig fogadta őket ellenséges csend, és mikor váltak a mondataik döntő jelentőségű forrássá.

Amikor 1945 telén hazatért a munkaszolgálatból, szabad akart lenni, s úgy esett, hogy a korszellem követelése és a saját vágyai egybeestek. A felszabadulás néma közönye tehát a meghatározottságaitól való szabadulás lehetőségét kínálta számára. A szabadulást mindattól, ami addig történt vele, addigi önmagától, mindattól, amivé tették, amivé a világ szemében vált. Az addig elképzelhetetlen önrendelkezést nyerhette el. Olyan ígéret volt ez, amelynek mámorát élete végéig nem felejtette el. Kivételes pillanat volt. A katasztrófa után a tabula rasa, az ember önmagáról való, korlátozhatatlanul szabad, egzisztenciális döntésének radikális baloldali utópiája egy pillanatra a közvetlen közelmúlt iránt oly közönyös korszellemnek köszönhetően valósággá lett. A közöny és a némaság tehát társadalmi mértékben sikeres stratégiává változtatta azt, ami egyébként az avantgárd szubkultúrák normája maradt volna.

Tizennyolc éves volt, amikor leérettségizett a jó nevű budapesti Eötvös Gimnáziumban, majd munkaszolgálatosként a Harmadik Birodalom követelésére létrehozott munkatáborba vitték. Amit tapasztalt, azt feljegyzésre méltónak tartotta, s ezért rögzítette ott írt naplójában. Szándékai szerint ezzel letudta az egészet. Korának gyermekeként úgy hitte, vagy csak remélte, mindenesetre úgy tett, mintha lehetséges volna végleg elfojtani, a felejtés révén utólag kitörölni a történteket. Semmitől sem idegenkedett jobban, mint a Borban és Laznicán eltöltött hónapok sorseseménnyé változtatásától, hogy kényszerűen és folyamatosan újraértelmezze azt, amit egyszer lezárt, annak megfelelően, ahogyan az érkező, majd eltűnő évtizedek változásai kényszerűen átírták az ő múltját is. Holott, a táborokban történtektől függetlenül, mindig mindannyiunkkal ez történik, s ezt vonakodva vagy örömmel, de végül el kell fogadnunk.

Amit ott látott és tapasztalt, az távolról sem volt azonos azzal, amit a megsemmisítő lágerekben láthattak, akik úgy pusztultak el, ahogy előttük még nem halt meg ember a Földön, s amiről a töredéknyi túlélő írásaiból jóvátehetetlenül kevesebbet tudunk, semhogy kielégítő ismeretnek nevezhetnénk. Ahhoz azonban elég volt, hogy ne tudja beilleszteni addigi tapasztalatai rendjébe. Büszkesége tiltotta, hogy bárki áldozatnak tekintse, s ez ugyancsak a hallgatás felé lökte, miközben élete végéig nem tudta eldönteni, hogy mit kezdjen hosszú évtizedeken át titokban tartott szövegével. A saját naplójához, az általa készített írásos bizonyítékhoz való viszonya ugyanolyan figyelemre méltó volt, mint a szöveg, amelyben sem szégyellni-, sem rejtenivaló nem volt, s amelynek saját története több titkot tárt fel apámról és koráról, mint a rögzített események.

Ám tény, hogy felnőtt életének alakításában, tudatos formálásában – ha egyáltalán beszélhetünk ilyesmiről, hisz az okok és okozatok kiismerhetetlenségét látva, reményünk sem lehet arra, hogy önmagunk történetében bizonyossággal felérő rendet teremtsünk – a munkatáborban tapasztaltaknak semmiféle szerepet nem szánt. Volt valami, amit megtanult, de azt már a hazafelé vezető úton tanulta meg, s jóllehet reménytelenül, mégis igyekezett elválasztani a laznicai, illetve bori napokban látottaktól. Bor általa megjárt altáboraiban nem egyformán bántak vele, de mindegyikben kiszolgáltatott volt. Akármi történt, tűrnie kellett. Amikor végre a partizánok megérkeztek, és az őrök eltűntek, hirtelen szembe találta magát a szabad választás lehetőségével, illetve illúziójával. Úgy remélte, hogy a hazafelé szerzett tapasztalatokat utóbb anélkül használhatja, hogy eredetüket megemlítené. Mert semmiféle örökség nem érdekelte, sem tárgyi, sem szellemi. Soha nem olvasta el például az anyja és az apja egymáshoz írott leveleit, amelyeket némi ingerültséggel adott oda, mondván, ha az ilyesfajta ostobaságok érdekelnek, akkor nem akadályozza meg, hogy én elolvassam őket. Semmire sem becsülte a pénzt vagy a tárgyakat. Nem volt autója, nem volt háza, nem volt semmiféle vagyona. Hosszú évtizedekig élt boldogan egy olyan szobában, amelyet puritánnak is csak nagy jóindulattal nevezhetnénk. Egy alkalommal megpróbáltam rábeszélni egy kényelmesebb székre, talán egy fotelről is szó esett, de mereven elutasított, mert nem tartotta kívánatosnak, hogy a környezete és a szelleme között bármiféle látható összefüggésnek nyoma legyen. Pár héttel később óvatosan a németalföldi festészetre tereltem a szót, amit azonnal elértett, és meg is válaszolt. A polgári önelégültség tárgyakban való reprezentációjához néki ugyan mi köze lenne, mikor – kedvelt kifejezésével élve – semmit sem rühell jobban, mint az ilyesmit. S persze győztesen a fejemre olvasta Georges Perec A dolgok című, a Modern Könyvtár sorozatban megjelent regényét, amelyet tőle kaptam meg annak idején. Hosszú évtizedekkel később, gyakorlatilag hiba és kihagyás nélkül idézte a fejemre a kedvelt szentenciái közé tartozó mondatokat a tárgyfetisizmus szellemtelenségéről. A fogyasztást kártékony butaságnak tekintette, kommunista korszakában éppúgy, mint amikor aztán a magyarországi zöld mozgalmak alapítóatyjaként folytatta, illetve kezdte újra életét. Vasárnap délutáni beszélgetéseink pedig átalakultak folyamatos ideológiai szemináriummá, ahol aznap újabb győzelmet aratott egyik fontos vitapartnere, a fia felett.

Fiatalkoromban mérhetetlenül büszke voltam arra, hogy apám hosszú levélben írta meg a honi viszonyok szerint igen gazdag, a legenda szerint mosógépgyáros (!) nagynénjének, hogy a maga részéről mélyen egyetért a gerillák tevékenységével, akik akkortájt keserítették meg Alíz néni életét (is) Montevideóban. A múltat nem egykori otthonának, hanem a jövőben megléphető lépéseinek számát korlátozó, ellenséges országnak látta, ahova álmaiban sem kívánt egyetlen pillanatra sem visszatérni. Nem érdekelte, hogy leszármazottai miként jutottak oda, ahol az életükben tartottak, csak az foglalkoztatta, hogy miként tervezik a jövőjüket. 1985-ben megvettem neki Mallarmé Kockadobás című kötetét, amelynek tényleg nagyon örült. Eszembe sem jutott, hogy a „Kockadobás Soha nem törli el a Véletlent” mondat számára egyértelműen a saját sorsáról szólt, ő viszont azt hitte, hogy épp emiatt ajándékoztam neki a könyvet. Csakhogy nem pusztán a saját kárára vagy hasznára tévedett, ha tévedett. S ezt is tudta. A hallgatása akaratlanul elnémította azoknak az emlékét is, akik 1944/45-ben ott haltak meg, ahol ő is járt, s akiknek az emlékezetéért akaratlanul is bizonyos fokú felelősséggel tartozott. Ennek a felelősségnek a súlya annál jobban nyomasztotta, minél kevesebb ideje volt hátra, minél közelebb került a megsemmisüléshez, amely hosszú évtizedekkel előbb érte el azokat, akiknek a nevét, ha nem is beszélt róluk, soha nem felejtette el. Nem tudom, mikor értette meg, hogy az emlékezés lett volna a feladata, ez volt a lecke, amit csak néki adott fel valaki vagy a múló idő, attól függően, hogy a láthatatlan és könyörületes Istent sejtjük minden véletlennek tűnő fordulat mögött, vagy az okok kaleidoszkópját, amely a velünk megtörténtek képét rendezi egymás mellé, kiismerhetetlenül. Mindez rám is érvényes, hiszen hosszú éveken át éltem anélkül, hogy a kötelességem tudatában lettem volna, tehát megértettem volna a feladatot, megértettem volna az apám történetét anélkül, hogy a számat szóra nyitottam volna. Vakon és süketen, hosszú évtizedeken át méltó partnere voltam ideológiai szemináriumainak. Holott a fia voltam.

Ebben a szövegben, amelyet az apám helyett írok, számos ponton kerültem vissza az évtizedeken át ismétlődő problémához. Milyen erkölcsi feladatot ró valakire az, amit akarata ellenére látott? Van-e kötelessége az akaratlan szemtanúnak, s ki mondhatja meg, hogy e kötelesség miben is álljon? Lehetetlen vagy sem, de nem áll-e jogában bárkinek visszautasítani az akaratlan tapasztalataiból következő jóvátehetetlen tudást? Nem része-e a munkatábor által tett erőszaknak az ott szerzett tapasztalatok elháríthatatlansága? Mindez nem pusztán a szövegek univerzumán át érint, hiszen amit láttam, az nem csupán a mások élete volt, hanem az apámé. Ennek megfelelően írás közben képtelen voltam széjjelválasztani, amit tanultam és olvastam, attól, amit az apám életéből megértettem. Hogy a munkatáborban eltöltött hónapok akaratlan tapasztalata miféle kötelességet jelentett volna a számára, sem kedvem, sem okom, sem jogom nincs megítélni. Az én kérdésem, hogy rám miféle kötelességet ró az apám története, az tehát, aminek viszont én voltam a szemtanúja. Nem az én tisztem eldönteni, hogy igaz vagy hamis tanúja voltam-e apám perének.

Minden ellenemre van. Az elfogultságom, a bűntudatom éppúgy, mint a személytelenségbe, a szükségszerűségbe, a törvényszerűségbe vetett egykori vak bizalmam, hiú reményem. A bizonyosság ama fajtája, amelyet a baloldaliak ismertek egykor, s amelyet 1989 után akarva-akaratlanul mind elvesztettek, hiába emlegették éppoly objektíven, mint amilyen hűvös fölénnyel világnézetük megingathatatlan kiindulópontját, amíg tehették.

Mindez együtt ennek a látványos események nélküli történetnek a nyersanyaga. Ha az apámnak jogában állott a felejtést, az akaratlan emlékek folyamatos áradatának magába zárását választania, s élete végéig a jövővel foglalkozva úgy hinnie, hogy hátat kell és lehet fordítani a múltnak, nekem az a lehetőségem maradt, hogy összekössem az eltűnt idők önmagukba záródó nyomait, tehát újraírjam, ami mindkettőnkkel történt.

Jegyzet:

1: A szövegben idézett és említett műveket lásd a kötet végén: Irodalom, filmek.

1: A szövegben idézett és említett műveket lásd a kötet végén: Irodalom, filmek.