Copyright © Işık Réka

Minden jog fenntartva!

Lektorálta: Barát Enikő

Szerkesztette: Kalocsai Judit

Korrektúra: Csémi Judit, Sándor Zsuzsanna

Borítótervező: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Tördelés: KF Book Design Studio

Maraton Kiadó, Szentes, 2022

Felelős kiadó: Işık Réka

maratonkiado.hu

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-81875-8-9

Ajánlom ezt a könyvet azoknak, akik úgy érzik, válaszút elé érkeztek. Ajánlom azoknak, akik azt hiszik, hogy minden remény elveszett. Azoknak, akik közel járnak hozzá, hogy feladják, és beletörődjenek egy olyan helyzetbe, amiben boldogtalanok. Ajánlom az útkeresőknek, és azoknak, akik válaszokat szeretnének találni belső kérdéseikre.

Az erő, a megoldás és a csoda bennünk van. A legnagyobb változások beindítója mi magunk vagyunk!

Réka

Ne a szeretetet keresd, hanem kutasd fel és találd meg az összes akadályt, amelyet önmagadban állítottál ellene.

DZSALÁL AD-DÍN RÚMI

1. fejezet

– A francba ezzel a felhajtással! – mondta Ivo, miközben leült a Lena melletti üres székre. – A kutyát sem érdekli ez a rohadt papír!

Lena lesajnáló pillantást vetett Ivóra, ugyanis a fiú az egyetemi évek alatt csak a bulizásnak élt. Nem is értette, hogy Ivo végül hogyan ment át az államvizsgán.

Miután Lena nem reagált, Ivo tovább folytatta:

– Pont neked mondom, igaz, édes? Te voltál a csoport strébere. – Ivo játékosan belecsípett Lena karjába.

– Nem vagyok stréber, kikérem magamnak! – mondta Lena, majd elnevette magát.

Ivo közben integetni kezdett a közelben álló kék kosztümös hölgynek, aki egy zsebkendővel törölgette vörös szemét.

– Az anyám – magyarázta Lenának –, reggel óta folyamatosan bőg. Szerintem sosem gondolta volna, hogy megéri ezt a napot.

Lena arcán árnyék suhant át.

– Na és a te anyukád hány zsebkendőt sírt már tele? Biztos büszke rád, hiszen nem sokan mondhatják el, hogy kitűnőre diplomáztak. – Ivo telefonja pittyegni kezdett, gyorsan kikapta a zsebéből, hogy megnézze.

– Ez igazán kedves tőled, köszönöm. Az édesanyám nem tudott eljönni, sajnos nem érezte jól magát. – A lány arca kissé kipirult, nem szeretett hazudni. De Ivo miatt nem kellett aggódnia, a fiú fel sem nézett a telefonjából.

– Ó, akkor jobbulást neki! – Ivo arcán némi aggodalom tükröződött.

– Semmiség az egész, hamarosan rendbe jön. – Lena az ajkához emelte az ujjait.

– Elég undi szokás ennyi idősen. – Ivo fintorogni kezdett.

Lena fémes ízt érzett a szájában, majd apró lüktetést az ujjában. Kezét kihúzta a fogai közül, és szemügyre vette tövig lerágott körmeit. Az egyikből szivárgott a vér.

A súlyos selyemfüggönyökkel díszített termet betöltötte a morajlás. Izgatott diákok százai várták, hogy átvehessék a diplomájukat, melyért évekig keményen tanultak. A félhomályt a telefonok vakujának villogása törte meg.

A talárok susogása, a fojtott nevetgélés és az izgatottság, ami betöltötte a levegőt, még inkább fokozta a lány szomorúságát, ugyanis az ő szülei nem mosolyogtak rá vissza. Ekkor felnézett az emeleten ülő legkedvesebb rokonaira, a nagybátyjára, a nagymamájára és az unokatestvéreire. Legalább ők eljöttek, hogy ne érezze magát annyira egyedül.

Ekkor hirtelen magához tért, majd a táskájából zsebkendőt vett elő, hogy elállítsa a talárjára csöpögő vért. Éppen valami frappáns válaszon gondolkozott, amikor a rektor fellépett az emelvényre, a zaj pedig elhalkult.

Szédülni kezdett, szeme előtt megannyi fényes pont perdült táncra. Eszébe jutott, hogy reggel óta nem evett. Ekkor az édesanyjára gondolt, a keze ökölbe szorult, a düh lassú izzással tört fel benne. A szédülés alábbhagyott, az elhomályosult alakok újra szilárd formát öltöttek.

Egy pillanatra kiszakadt a gondolataiból, és szétnézett maga körül. Amikor Ivo felpattant a helyéről, hogy beálljon a pódium felé kígyózó sorba, követte őt. Mielőtt Lenát elnyelte volna a tömeg, még megkereste a családját a szemével, és utoljára feléjük intett, majd büszkén kihúzta magát, és várta, hogy rákerüljön a sor. Nem sok mindenre lehetett büszke ebben az életben, de a diplomájára igazán az volt.

Ahogy a bizonyítványát szorongatva lelépett az emelvényről, hirtelen végtelen szomorúság fogta el. Egyedül érezte magát, pont azokra nem számíthatott soha, akiknek a legközelebb kellett volna állniuk hozzá. Vett egy mély levegőt, és mire odaért a rokonaihoz, már széles mosoly terült szét az arcán. Ha vették a fáradságot, hogy vele ünnepeljenek ezen a nagy napon, tartozott nekik annyival, hogy velük együtt örül.

Miután kisétáltak az épületből, Lena beült a kocsiba, és ismét erőt vett rajta a nyugtalanság. A lába ütemesen járt fel-alá, az autóban nem hallatszott más, csak egymást követő apró dobbanások sorozata. Ekkor kopogást hallott az ablakon, a nagybátyja állt odakint telefonnal a kezében. A lány letekerte az ablakot.

– Valami gond van? – kérdezte Lena értetlenséggel a hangjában. Alig várta, hogy végre hazainduljanak.

– Édesanyád van a vonalban, veled szeretne beszélni – mondta a nagybátyja, majd Lena felé nyújtotta a készüléket.

– Mondd meg neki, hogy nincs miről beszélnünk! – Lena hangja megremegett a dühtől.

– Lena, kérlek… – Nagybátyja kérlelőn pillantott a lányra.

– Nem vagyok hajlandó beszélni vele! – Lena egy gyors mozdulattal felhúzta az ablakot, és durcásan keresztbe fonta maga előtt a karját.

Egyáltalán nem volt kíváncsi az anyja könyörgésére. Pontosan tudta, hogy mit akar neki mondani. Nyilván azt, hogy mennyire sajnálja, és mennyire megbánta, hogy nem lehet a lányával ezen a nagy napon.

De ez őt egy kicsit sem hatotta meg. Még mindig tisztán látta maga előtt, ahogy az öccse gyámoltalanul áll mellette, miközben az anyjukat berakták a mentőkocsiba. A testvére arcán ugyanolyan közöny tükröződött, mint az övén. Miután az anyjuk gyomrát kimosták a nappaliban, az öccse megvonta a vállát, és közölte, hogy kimegy az utcára focizni.

Hogy volt képes ezt tenni velük az anyja? Hogy tudta őt cserben hagyni pont akkor, amikor a legnagyobb szüksége lett volna rá?

Még akkor is ezen rágódott, amikor hazaértek és nekiláttak az ünnepi ebédnek, amit a nevelőapja készített.

A teraszon megterített asztal roskadozott az alkoholtól és az üdítőktől. Lena a tányérján heverő érintetlen vörösboros marhapörköltre nézett. Még csak hozzá sem nyúlt az ételhez. A pezsgő, amit a megérkezés után fogyasztott, kissé elnyomta az éhségét.

Amíg a vendégek jóízűen falatoztak, a lány megfogott egy üveg pezsgőt, és elvonult a kert végén található hintaágyba. Egyik pohárral itta a másik után, miközben az égen az egyesével kigyúló csillagokat figyelte. Annyira elmerült a fények játékában, hogy észre sem vette a halk koppanásokat, melyekkel a könnyei beleperegtek a pohárba.

2. fejezet

Alig kezdődött meg a nyár, de az évszak egyik legforróbb napját élték meg a kutaiszi emberek. Az utcán csak néhány gyermek kergetőzött, akikre szinte semmilyen hatással nem volt a fülledt idő. A lakosok többsége azonban otthonaik klimatizált hűvösébe vonult vissza. Gabriel egész nap a barátja üzletében segített kipakolni a legújabb telefontokok és tartozékok széles választékát. Így amikor ledobta magát a számítógépe előtti székre, és megnyitotta a leveleit, végre fellélegzett.

Tisztelt Gabriel Chubinidze!

Ezúton értesítjük, hogy megírt tesztje alapján felvételt nyert az Erasmus-programba, melynek keretében hat hónapon keresztül mélyítheti tudását a csehországi Brno városbeli Masaryk Egyetem Gazdasági Tanszékén. Az őszi szemeszter első tanítási napja: 2010. szeptember 13. Minden egyéb tennivalóval kapcsolatban egy későbbi e-mailben tájékoztatjuk.

2010. június 30.

Üdvözlettel,
Kutaiszi Egyetem Tanulmányi Osztály

Gabrielnek ez jelentette a nap hírét. Sőt, mondhatjuk azt is, hogy az év hírét. Végre világot láthatott. Mióta az eszét tudta, külföldre vágyott. Nem azért, mert nem szerette Grúziát, vagy a szülővárosát, Kutaiszit, de a nyomás egyre nagyobb lett rajta, ahogy a főiskola befejezéséhez közeledett.

A szülei azt mondogatták, ideje lenne megnősülnie vagy legalábbis találnia egy lányt, aki mellett végre megállapodik. Szerették volna, ha a fiuk hozzájuk hasonlóan Istennek tetsző életet él.

A főiskolai barátnőjével, Anával pár hete szakítottak. Bár igazán kedves lány volt, és szép dolgokat éltek meg, Gabriel nem volt belé szerelmes.

Nem tartotta magát az érzelmek emberének, nem hitt a szerelemben. Ahogy a szülei példájából megtanulta, vannak olyan dolgok az életben, amit kötelességből tesz meg az ember. Ilyen például a házasság. Úgy látta, nem kellenek heves érzelmek a tartós kapcsolathoz.

A másik ok, amiért jelentkezett az Erasmus-programra, az a katonaság. Tudta, hogy amikor befejezi a tanulmányait, be kell vonulnia a seregbe. Grúziában ez minden férfi számára kötelező. Nem tartotta gyávának magát, de ha őszinte akart lenni, már csak a katonaság gondolata is kellemetlen érzéseket keltett benne.

Töprengéséből az édesapja hangja szakította ki.

– Gyere, Jaba, kész a vacsora! – nyitott be apja az ajtón. A férfi hirtelen, feszült mozdulataiból Gabriel arra következtetett, hogy ismét rossz napja volt.

Az asztal a konyhában már meg volt terítve, rajta finom ostri{1}, melyet az édesanyja rengeteg korianderrel tett még illatosabbá, mellé sajtban főtt hullámos tésztát készített. A márvány konyhapulton apró csészékben kitöltve várakozott a kaimak{2}.

Anyja, mint mindig, kis mosollyal a szája sarkában sürgölődött a konyhában. Gabriel szerette azt a nyugalmat, ami az édesanyjából áradt. Ő volt a derűs kis szigetük apjuk keménysége mellett.

A húga, Lika már kiszedte magának a vacsorát, és az apján volt a sor, hogy megtöltse a tányérját. Az étkezőre telepedő csendet a nappaliból kiszűrődő esti hírek hangjai törték meg. Gabriel megvárta, amíg az anyja is helyet foglalt mellettük, majd miután mindenki vacsorázni kezdett, belefogott a nagy hír megosztásába.

– Felvettek az Erasmus-programba, Csehországba mehetek fél évre – mondta Gabriel, aztán lélegzet-visszafojtva várta a reakciót.

Lika nem nézett rá, fejét lehajtva játszott az evőeszközeivel. Hosszú barna hajától nem látszódott az arca.

Édesanyja elmosolyodott. Gabriel tudta, hogy örülni fog a hírnek, hiszen kezdettől fogva támogatta a jelentkezését. Apja arcán is átsuhant egy halvány mosoly, ám aztán komoly tekintettel meredt rá.

– Gratulálok, szép teljesítmény! De biztosan tudod, hogy nem teljes a boldogságom. Aggódom amiatt, hogy egy másik országba mész.

– Ugyan már, apa! Tudok magamra vigyázni, nem lesz semmi bajom. – Gabriel a tésztáért nyúlt, majd egy nagyobb kanállal bőségesen megrakta vele a tányérját.

– Az egy más világ, Gabriel. És nagyon jól tudod, hogy mi a véleményem a külföldi életről. – Jégkék szemét nem vette le a fiáról. – Amint lejár a tanulmányi szerződésed, haza kell jönnöd!

– Nagyon boldoggá tettél minket, Jaba! – csatlakozott be édesanyja a beszélgetésbe. – És miután hazatérsz, örülnénk, ha végre megházasodnál. Akad pár jelöltem a számodra, szívesen bemutatnálak nekik valamikor.

– Inkább ne! – tiltakozott Gabriel vehemensen, de rögtön el is szégyellte magát. Igazán nem állt szándékában megbántani az anyukáját, így még gyorsan hozzátette: – Ráérünk erre akkor, ha már visszajöttem.

Már az ötlet ellen is tiltakozott a fiú minden porcikája. Megint a régi lemez. Találni egy rendes lányt, családalapítás, esküvő. Néha úgy érezte, ez az egész mázsás súlyként nehezedik rá. Likára pillantott, de ő még mindig a tányérját bámulta, szokatlanul csendesnek tűnt. Valószínűleg nem örült annak, hogy a testvére elutazik.

A vacsora után Gabriel nem tudott nyugodtan ülni a szobájában, meg kellett osztania a jó híreket a barátaival. Miközben felöltözött, azon morfondírozott, miért ennyire sürgős a szüleinek, hogy megnősüljön. Nem érezte úgy, hogy bármiről lekésett volna, hiszen alig múlt huszonkét éves.

Magára vette a kabátját, szólt az apjának, és elindult otthonról.

A lépcsőházban kettesével szedte a fokokat. Odakint a nap már lemenőben volt, narancsos sugarait visszaverték a panelházak ablakai. Ahogy a fiú arcát megérintette a lágy, nyár esti szellő, a szájában szinte érezte a szabadság ízét.

Amikor elérkezett a szeptember, Gabriel egyre izgatottabb lett. Alig várta, hogy elkezdje új életét Csehországban.

A kimerítő repülőút után elfoglalta a szállását, és a kollégiummal teljesen meg volt elégedve. A szoba nem volt túl tágas, de kicsinek sem nevezhető. Két ágy és két íróasztal kapott benne helyet, néhány szekrény a ruháinak és a könyveinek, illetve egy pici zuhanyzó. A méretes ablakokból, melyeket narancssárga függönyök kereteztek, a kampusz fákkal borított parkjára lehetett látni. A parkot a kora őszi levelek tarkára festették, rozsdásbarna színben pompázott minden.

A szobatársát, Datót még a repülőgépen ismerte meg, akit szintén Grúziából, de az ország másik végéből, Batumiból sodort mellé az élet. Gabriel hálát érzett, hogy egy grúz társával osztozhat külföldi életének néhány hónapjában.

Dato furcsa ember benyomását keltette. Nagyon úgy festett, mint aki nagy kanállal habzsolja az életet. És Gabriel arra a következtetésre jutott, hogy Datót ez motiválta, amikor Csehországba jött. Külföld, szabadság, nők és alkohol. Abból, amit rövid ismeretségük során elmesélt neki, kiderült számára, hogy depresszióra hajlamos és gyógyszereken él. Mindezek ellenére az alkoholt sem vetette meg. Veszélyes kombináció, akárhogy is nézzük.

Miközben Gabriel az ablakból a kampusz csupaszodó fáit kémlelte, nyílt az ajtó, és belépett Dato.

– Isteni szerencse, hogy a közeli boltokban lehet kapni piát – újságolta Dato lelkesen, majd ledobott az ágyára egy teli szatyrot, amiből kicsúszott két üveg vodka. – Sokkal olcsóbb, mint otthon. Ez a hely maga a mennyország. De azért az otthoni borok nagyon fognak hiányozni.

Gabriel elnevette magát, és anélkül, hogy bármit válaszolt volna, Dato elővette a poharakat, és kitöltötte az italt.

– Ha az apám látna, most teljesen ki lenne akadva – mondta Gabriel, de elfogadta a felé nyújtott poharat.

– Felejtsd el az apádat! Ami Vegasban történik, az ott is marad. Senkinek sem kell elszámolnod.

Gabriel valami különös villanást vélt felfedezni Dato tekintetében.

– Tudod, mi az, ami már most lázba hoz, Gabriel? – Dato összedörzsölte a tenyerét.

– Na mégis mi? – kérdezte Gabriel, bár a választ már azelőtt tudta, hogy szobatársa megszólalt volna.

– A nők! Alig várom, hogy annyi nőt felszedjek, amennyit csak tudok. Érzelmek nélkül, csakis a tiszta szex. – Egy kurta mozdulattal feljebb tolta szemüvegét az orrán.

– Nem szeretem használni a lányokat. Nekem elég lenne egy barátnő is – mondta Gabriel, majd felhajtotta az italát.

– Megbolondultál, barátocskám? Itt pillanatok alatt ágyba viheted a csajokat anélkül, hogy hosszú távra terveznél velük, hiszen úgyis haza kell térned. Szerezz meg annyi nőt, amennyit csak tudsz! Úgysem sokáig teheted meg.

Dato szavai bogarat ültettek Gabriel fülébe, annak ellenére, hogy teljesen távol állt tőle ez a fajta mentalitás. Nem szeretett másoknak szenvedést okozni. De mikor éljen, ha nem most? Amint hazatér, vár rá a kötelesség, a katonaság és minden olyan, aminek semmi köze a szabadsághoz. Jóleső izgalom kerítette hatalmába. Vannak olyan lehetőségek, amelyek csak egyszer adódnak az életben. Kár lenne elszalasztani őket.

3. fejezet

Lena maga elé húzta a listát, és hangosan kifújta a levegőt. Végigfutott a cégek nevén, amelyeket még aznap fel kell majd hívnia. A gyomra liftezni kezdett, legszívesebben hazáig szaladt volna, és azt is elfelejti, hogy valaha itt dolgozott.

Végül tekintete megállapodott az első telefonszámon, és tárcsázni kezdte az aznapi első ügyfelét. A telefon kicsöngött, Lena pedig várt, miközben idegesen dobolni kezdett az asztalán. A háta mögötti irodából a jól ismert mondatok szűrődtek ki. A kollégái, amint elkezdődött a munkaidő, mind egyszerre vetették rá magukat a telefonra. Valaki kiabálni kezdett, majd egy csattanás hallatszott. Az egyik kollégának, úgy tűnt, nem kezdődik igazán jól a reggele.

Lena már majdnem letette, amikor egy barátságtalan férfihang megszólalt a vonal túlsó végén.

– Üdvözlöm! Lena Jurova vagyok, és egy remek hirdetési lehetőséget szeretnék kínálni önnek – kezdett bele Lena a begyakorolt mondanivalójába, és próbált némi lelkesedést csempészni a hangjába.

– Ne is folytassa! – csattant fel a férfi. – Már a múlt hónapban is megmondtam magának, hogy ne zaklassanak a hirdetési felületeikkel!

– De uram, kérem, hallgasson meg! Most igazán kedvezményesen…

– Menjen a fenébe, hülye picsa! – üvöltötte a férfi, majd bontotta a vonalat.

A lány szemét elfutotta a könny, de vett egy mély levegőt, és visszatartotta a kitörni készülő könnyáradatot. Nem omolhat össze a munkaideje kellős közepén, hiszen a végén még kirúgják. Azt pedig nem engedheti meg magának.

Beletörölte izzadó tenyerét a nadrágjába, majd újabb hívásokat kezdeményezett, ám egyik sem járt eredménnyel. Viszont már azt is sikerként könyvelte el, hogy senki sem küldte el még egyszer melegebb éghajlatra.

Amikor végre szünetet tarthatott, kiment a mosdóba, ahol senki sem láthatta, és vakarni kezdte magát. A falat borító tükör előtt megállt, és felhúzta gyapjúpulóverét. A vöröslő foltok egyre nagyobb területen borították a hasát és az oldalát. Még szerencse, hogy tél volt, így elrejthette a kiütéseket mások vizslató tekintete elől.

Évek óta küzdött a pikkelysömörrel, egész pontosan tizennégy éves kora óta. Akkor jelentek meg a testén a zavaró pöttyök, amikor az iskolaigazgató mindenki előtt lekurvázta. Ahogy felidézte magában az emléket, testét forróság öntötte el. Pedig semmi mást nem tett azonkívül, hogy megcsókolta kamaszkori szerelmét az iskola előtti padon. Ám a szégyen még mindig láthatatlan köpenyként burkolta be, mintha mindez tegnap történt volna.

Azóta a bőrbetegsége visszajáró hívatlan vendéggé vált, ami nyugodtabb időkben visszavonult, feszültebb időszakokban pedig újult erővel támadott. A lány életében pedig az utóbbi néhány év mindennek volt nevezhető, csak békésnek nem.

– Zusa, te ezt mégis hogy bírod? – kérdezte Lena fiatal kolléganőjétől, aki pár hete dolgozott a cégnél. – Sikerült eladnod bármit is ezen a héten?

– Semmit. Az emberek többsége meg sem hallgat – jelentette ki Zusa. – De nem izgat. Csak azért vagyok itt, mert az apám nem hajlandó kifizetni a malibui utat, amit nyárra terveztem.

– Ó, értem! – mondta Lena, és igyekezett elvonni a figyelmét a kínzó viszketésről. – Én nem tudom, mit kellene tennem, alig tudom rávenni magam reggelente, hogy bejöjjek dolgozni.

– Add be a felmondásod! Az őseid biztos kisegítenének, ameddig nem találsz másik munkát.

– Nem tehetem. Valamiből ki kell fizetnem az albérletemet, a szüleim pedig nem tudnak segíteni.

– Talán hazaköltözhetnél egy időre. – Zusa az asztalára dobta az addig a kezében szorongatott papírköteget. Megigazította szépen vasalt barna haját, majd így folytatta: – El sem tudom képzelni az életemet egy albérletben.

Lena egy darabig nem felelt, nem tudta, mit is mondhatna erre. Csak ne érezte volna ennyire kívülállónak magát! Mindenhol normális emberekbe botlott kellemes, családi háttérrel. Neki miért nem adatott meg mindez? Bármire képes lett volna azért, hogy ne kelljen otthon élnie.

Amikor látta, hogy Zusa feláll, és kimegy az irodából, remegő kézzel ismét a telefon felé nyúlt. A gyomra émelygett, de mélyen beszívta a levegőt, és tárcsázni kezdett.

Mielőtt a nap véget ért volna, hogy mindenki átadja magát a hétvégi pihenésnek, főnökasszonyuk, Magda egy gyors megbeszélésre hívta össze a csapatot. Heti rendszerességgel egyeztettek arról, hogy ki mennyi hirdetést adott el, illetve mely cégekből lehet potenciális ügyfél.

– Ahogy mindig hangsúlyozom, a legfontosabb az eladások növelése és az újabb partnerek felkutatása. A hétfői meetingen pedig átbeszéljük, hogy kikkel köthetünk hamarosan szerződést. – Magda lenézett a kezében tartott jegyzeteire.

Mint mindig, most is nagyon komolynak tűnt, vérbeli profi benyomását keltette az emberekben. Lena meglepőnek tartotta, hogy tizenkét év után a főnöke még mindig képes hinni abban, hogy egy, az alkalmazottai által soha nem látott magyar kereskedelmi újság hirdetési felülete az év kihagyhatatlan lehetősége. A lány az első perctől fogva kétségbe vonta ennek az előnyeit, leszámítva magát az értékesítőirodát.

– A mai megbeszélésnek vége. Folytassátok a munkát! Lena, te pedig, kérlek, gyere velem az irodába! – fejezte be Magda.

Lena ereiben megfagyott a vér. Az, hogy péntek délután, a munkaidő lejárta előtt fél órával Magda az irodájába hívatta, csak egyet jelenthetett: azt, hogy ki van rúgva. Kollégái közül jó párat látott már ebben az időpontban bemenni, majd a holmijukat összepakolva elköszönni.

Belépett az irodába, a szíve a torkában dobogott. Helyet foglalt a kényelmes bőrfotelben. Szemben vele pedig ott ült Magda, szürke kiskosztümben, körömcipős lábát lazán keresztbe tette. Pont úgy, mint három hónappal ezelőtt a sikeres állásinterjúján. Lena visszagondolt arra, milyen nagy reményekkel vágott bele felnőtt élete első irodai munkájába.

– Ugye tudod, Lena, hogy miért szeretnék veled beszélni? – Magda megigazította a szemüvegét.

Lena némán bólintott, Magda pedig így folytatta:

– Még mindig emlékszem, milyen remek teljesítményt nyújtottál az állásinterjún. A teszt, amit kitöltöttél, szintén a remek kommunikációs képességeidet támasztotta alá. A szép indulás után azonban az utóbbi egy hónapban egyetlen hirdetési felületet sem sikerült eladnod – közölte Magda, miközben pillantása nem eresztette az alkalmazottjáét.

A csendet a falon lévő óra ketyegése törte meg. Tik-tak-tik-tak. Lena pedig ebbe a hangba kapaszkodott, minden figyelmét ráirányította. Abban bízott, hogy így talán nem kell meghallania azt, amit Magda mondani fog.

– Úgy döntöttem, sajnos nem tudok több időt adni neked, ezért megköszönve az eddigi munkádat, el kell válnunk egymástól. Milyen nagy kár, hogy nem bízol magadban, hiszen annyi potenciál rejlik benned! – tette még hozzá Magda.

– Sajnálom, hogy így alakult, és azt is, hogy nem tudtam rendesen teljesíteni a munkámat. – Lena aznap már sokadjára közel járt ahhoz, hogy sírni kezdjen. Úgy érezte magát, mint egy gyermek, aki rossz fát tett a tűzre. Azt kívánta, bárcsak láthatatlanná válhatna.

A lány visszament az asztalához, és összepakolta a holmiját. Nem sok mindene volt, egy bögre, amit a nagymamájától kapott, és egy termosz, amit a nevelőapja adott neki, amikor még egyetemistaként tengette a mindennapjait.

Akadt pár öreg motoros, akik sajnálkozó pillantást vetettek rá. Alig tizenöt fős kis irodájuk három olyan fővel büszkélkedhetett, akik több éve dolgoztak az értékesítés és hideghívásokkal megfűszerezett mindennapok világában. Miután Lena elköszönt mindenkitől, a kijárat felé vette az irányt. A lépcsőházban összefutott Zusával, aki elmélyülten telefonált. Zusa csak egy gyors pillantásra méltatta, és alig észrevehetően felé intett.

Miután Lena kilépett a múlt századi épület ódon vaskapuján, hazafelé indult a hűvös novemberi alkonyatban. A Szabadság tér, mint mindig, most is hemzsegett a turistáktól, és bár karácsonyig még egy hónap volt hátra, az adventi árusok már megjelentek az aranyos kis standjaikkal, amelyek mágnesként vonzották a látogatókat.

Elhaladt egy gyorsétterem mellett, ahonnan a kiáramló sült krumpli szaga összekeveredett a teret körüllengő kürtőskalács illatával. Az étterem ajtaján harsány kacajjal kitóduló kisebb turistacsapat majdnem ledöntötte a lábáról. Anélkül mentek tovább, hogy a lányra akár egy pillantást vetettek volna.

Szívében vegyes érzések kavarogtak. Egyrészt óriási megkönnyebbülést érzett, hogy többé nem kell ismeretlen ügyvezetőkre bármit is rátukmálnia. Másrészt fogalma sem volt, mihez kezd majd magával, hogyan fogja kifizetni az albérletét és a számláit.

Amikor lediplomázott, nem gondolta volna, hogy ennyire nehéz lesz megtalálnia a helyét. A diákmunkáknál senki nem kérdezte a motivációját, azt sem, miért éppen az adott munkára jelentkezett. Kivezényelték egy gyárba, beállt a gyártósorra, és tette a dolgát. Pénzt keresett, hogy kifizethesse a jegyzeteit és ne kelljen otthon élnie. A többi nem számított se neki, se az aktuális munkaadójának.

Mostanában azonban mindenki a belső mozgatórugóira kíváncsi. Az őszinte válasza pedig nem feltétlenül lett volna jó nyitás az interjúkon. A főiskola befejezése után hónapokig munka nélkül maradt. Már majdnem megbolondult, amikor jött ez a lehetőség. Habár továbbra sem tudta eldönteni, mihez szeretne kezdeni magával, de azt már teljesen biztosan tudta, hogy soha többet nem fog értékesíteni.

Átvágott a villamossíneken, és az élete alakulásán töprengett. Itt volt huszonhárom évesen, friss diplomásan, és nem tudott mit felmutatni. Még egy normálisnak nevezhető párkapcsolata sem volt az utóbbi években. Legalábbis semmi olyan, ami pár hónapnál tovább tartott volna. Jó esetben egy évig bírta, de utána minden kapcsolatából kimenekült.

Férfiak… A fene vinné el a férfiakat! Egész életében semmi jót nem kapott tőlük. Az apjának nem kellett, a nevelőapját pedig kiszámíthatatlanná tette az ital. Azt mondják, hogy egy jó párkapcsolat alapja a bizalom. Mégis hogyan bízhatna bárkiben is, amikor a saját szülei megbízhatatlanok voltak?!

Elővette a táskájából a telefonját, hogy felhívja a nagymamáját, és megossza vele a történteket. Ám mielőtt a hívás gombra nyomott volna, meggondolta magát. Teljesen felesleges lenne szegényt ilyen hírrel elszomorítania. Úgyis csak azon idegeskedne, hogy mi lesz így az unokájával. Lena úgy döntött, majd később mondja el neki ezt az egészet, majd akkor, ha már kilátásban lesz a megoldás is.

4. fejezet

A következő heteket együtt töltötték, és szinte ki sem   mozdultak a lakásból. Ha nagy ritkán megtették, akkor étterembe mentek vagy bevásároltak a főzéshez. Gabriel napközben néha visszament a kampuszra, de az éjszakákat mindig Lenával töltötte.

Egyik nap, amikor Gabriel éppen távol volt, Katarina bekopogtatott Lena ajtaján.

– Bejöhetek, Lena? – kérdezte az ajtóban toporogva.

– Persze, éppen az álláshirdetéseket böngészem – felelte a lány, és becsukta a laptopját. – Vészesen fogynak a tartalékaim.

– Csak meg akartam kérdezni, hol ismerted meg a lovagodat. Jó látni, hogy ilyen jól megértitek egymást. Nincs véletlenül egy korban hozzám illő barátja? – Katarina kuncogni kezdett.

– Egyedül a szobatársát ismerem közelebbről, de őt akkor sem ajánlanám, ha korban hozzád illő lenne. – Lenát kirázta a hideg Dato gondolatától. – Egy kávézóban ismerkedtünk meg a fősulin, amikor az egyik barátnőmmel találkoztam. Elhívott randizni, aztán egymásba gabalyodtunk.

– Azt észrevettem – mondta Katarina. – És mi lesz veletek, ha hazautazik? Beszéltetek már erről?

– Csak néhány szót. Tartani fogjuk a kapcsolatot, és amint lehet, újra találkozunk. De egyelőre gondolni sem szeretnék arra, mi lesz velem, ha hazamegy.

– Fülig szerelmes vagy, igaz?

– Még annál is jobban. Tudom, hogy őrültség, hiszen alig ismerem, de még sosem voltam ennyire boldog, ennyire teljes. Mintha minden gyötrelem eltűnt volna belőlem.

– Ó, igen, ezt hívják szerelemnek – bólogatott Katarina.

– Éreztél már valaha ilyet? – kérdezte Lena ábrándos tekintettel.

– Sok-sok évvel ezelőtt igen.

– Azt hiszem, sejtem, mi lett a vége. – Lena mély együttérzéssel nézett Katarinára.

– Pontosan, de ezzel ne törődj! Ez az én történetem. A tiéd nem kell, hogy így végződjön – nyugtatta meg Katarina a lányt, majd bátorítóan megpaskolta Lena karját.

Gabriel és Lena egyik nap ellátogatott a Spilberk várba. Az évszakhoz képest szokatlanul enyhe volt az idő, a nap a hosszú hetek szürkesége után fényesen ragyogott az égen. A lány élvezte a napsugarak játékát, a kellemesen hűvös szellő piros rózsákat rajzolt az arcára. Nevetése betöltötte a kopár tájat, a fiú ugyanis egyetemi csínytevéseivel szórakoztatta.

A várhoz tartozó múzeumot már nem tudták megnézni, pár perccel azelőtt zárta be kapuit, hogy megérkeztek volna. Viszont a fehérben pompázó építményt körbejárták, és közben a városra nyíló lélegzetelállító kilátáson legeltették a szemüket. Alkonyodott, a fények kigyúltak odalent, ők pedig megálltak egy kiszögellésben. Együtt pásztázták a lábuk alatt pezsgő várost.

Gabriel szorosan állt Lena mögött, aki a nyakán érezte a fiú lélegzetét. Lena mit meg nem adott volna, ha megállíthatja az időt, és ott maradhat a fiúval ebbe a tökéletes pillanatba zárva! Biztonságban érezte magát Gabriel karjában, minden annyira békésnek tűnt

Gabriel hirtelen szembefordította magával Lenát.

– Lena, döntésre jutottam! – Gabriel nagyon komolynak tűnt.

– Mivel kapcsolatban? – kérdezte Lena, és igyekezett nyugalmat erőltetni a hangjára. Alig várta a folytatást.

– Beszélni fogok az apámmal. – Gabriel pillantása fogva tartotta a lányét. – Mesélek neki rólunk, megpróbálom rábeszélni, hogy visszaengedjen Csehországba.

Lena szíve kihagyott egy ütemet, alig hitt a fülének, végül így szólt:

– Ó, Gabriel! Nem is tudom, mit mondjak, annyira boldoggá tettél! Mit gondolsz, hogyan fogadja majd a hírt?

– Valószínűleg rosszul, és elutasító lesz.

Lena gyomra összeszorult.

– Mert az egy dolog, hogy ő szeretné kiválasztani a menyasszonyom, de emellett ragaszkodik ahhoz is, hogy a lány grúz származású legyen, és hívő.

– De Gabriel, én egyik sem vagyok. Az apád sosem fog engem elfogadni! – Lena levegő után kapkodott, ez rosszabb volt, mint amire számított.

– Talán rá tudom valahogy beszélni.

– És ha mégsem? – Lena egyre feszültebb lett. Hirtelen izzadni kezdett, a kabátját kigombolta.

– Nem tudom, Lena. De arra nem kényszeríthet rá, hogy olyan lányt vegyek feleségül, akit nem szeretek. És arra sem, hogy lemondjak rólad.

– Bármire képes vagyok érted, Gabriel – jelentette ki Lena könnyes szemmel. – Bár vannak dolgok, amiken nem változtathatok, de ha kell, a világ végére is utánad megyek.

Lena szemszögéből nézve nem létezett olyan akadály, amit ne lehetett volna legyőzni, hiszen úgysem kötötte ide semmi. Az egész addigi életét örömmel maga mögött hagyta volna.

– Szeretlek, Lena! És nem hagyom, hogy bármi is közénk álljon.

– Én is szeretlek, Gabriel! – felelte Lena.

Még sokáig álltak a város felett egymást átölelve.

Miután visszamentek a Szabadság térre, beültek az egyik gyorsétterembe.

Lena a kártyájával kifizette a sült krumplijukat, majd átfutotta a bizonylatot, amit a pultos a kezébe nyomott. Amikor meglátta az egyenlegét, hirtelen kiment a lábából az erő. Megkapaszkodott a pultban, vett egy nagy levegőt, majd a tálcával együtt kiaraszolt a sorból. Hogy lehet, hogy ennyire kevés pénz maradt a számláján? De nem is kellett sokat törnie a fejét, már tudta is a választ. Nagy boldogságában egyáltalán nem figyelt arra, hogy mire és mennyit költ.

Ezután a tekintete megállapodott a falra tűzött hirdetéseken. Az étterembe munkaerőt kerestek. Végigpörgette magában a lehetséges megoldásokat, és végül arra a következtetésre jutott, hogy nincs más lehetősége. Be fogja adni az önéletrajzát. Itt a válasz az imáira, nincs mire várni. Ha elfogy a pénze, haza kell költöznie, az pedig semmilyen körülmények között sem történhet meg.

Másnap reggel, miután Gabriel visszament a kampuszra, Lena felnyitotta a laptopját, és átfutotta még egyszer az álláshirdetéseket. Ugyanazokat találta meg, amikre már jelentkezett. Valószínűleg a karácsony közeledte sem lendített a dolgokon. Döntést hozott, előkereste az egyik önéletrajzát, és elindult a gyorsétterembe.

Amikor eljött a karácsony, Lena úgy határozott, nem a nevelőapjával és az öccsével, hanem Gabriellel tölti az ünnepeket.

A fiúval telepakolták a hűtőt, letöltöttek pár filmet, és ki sem mozdultak az ágyból. A lakás csak az övék volt, Katarina elutazott a családjához.

– Ez itt a családom – magyarázta Gabriel, miután megnyitotta az első képet az albumból. – Ő az édesapám.

Lena szeme megpihent a bajszos, ősz hajú, zord tekintetű férfin.

– Nagyon szigorúnak tűnik – jegyezte meg a lány.

– Tényleg az, nehezen mutatja ki az érzéseit. Amikor kicsi voltam, és rajzoltam valamit, mindig nagy örömmel mutattam meg neki. De még csak egy fél pillantásra sem méltatta, nem jutott ideje velem foglalkozni.

Lena Gabriel mellkasán pihentette a fejét. Hallva a fiú hangjában megbújó csalódottságot, még szorosabban bújt hozzá.

– Az édesanyádnak nagyon kedves arca van. Vele milyen a viszonyod?

– Ó, vele egészen más. Rengeteg szeretetet és figyelmet kaptunk tőle a húgommal. Nem is hasonlít az apámra, igazából nem sok közös van bennük.

– Szerinted elfogadna engem? – kérdezte Lena, majd felült az ágyon, miközben a haját igazgatta.

– Biztos vagyok benne, hogy igen. Mit csinálsz a hajaddal? – kérdezte a fiú, amikor látta, hogy a lány még mindig az egyik tincsével babrál.

– Szeretném befonni, de nincs érzékem az ilyesmihez.

– Hagyd a csudába, inkább engedd, hogy megmasszírozzalak – ajánlkozott Gabriel.

– Komolyan mondod? – Lena szeme elkerekedett.

– Ugyan már, Lena, hátmasszázst ajánlottam, nem azt, hogy kitetovállak. Szóval ne nézz így rám!

– Én… engem még nem masszírozott meg senki.

– Akkor éppen itt az ideje.

Lena hasra feküdt az ágyban, miután megszabadult a felsőjétől. Gabriel a lány fölé tornyosult, és munkához látott. Miközben Gabriel keze körözni kezdett a hátán, Lena szemét szúrni kezdték a könnyek. Nem is tudott visszaemlékezni arra, mikor volt utoljára valaki ennyire kedves hozzá.

– És milyen a te édesanyád, Lena? – kérdezte Gabriel. – Van róla képed?

– Nincs, nem tartom magamnál a képét – mondta Lena csukott szemmel. Attól félt, ha kinyitja, a könnyeket már semmi sem állíthatja meg. Várt egy picit, hogy az érzelmei csillapodjanak, majd így folytatta: – Nem jött el a diplomaosztómra, mert begyógyszerezte magát. Azóta nem beszélünk egymással.

– De mégis miért tett ilyet? – Gabriel közben befejezte a műveletet, és felsegítette Lenára a pólóját.

– Mert depressziós. Depressziós lett, mert szerinte nem szeretjük eléggé. De nehéz valakit szeretni, ha pokollá teszi az életedet, nem igaz? – A lány arcán fanyar mosoly terült szét.

– Biztos nagyon el lehetett keseredve, ha ilyet tett. – A fiú gyengéden megérintette Lena vállát.

– Eleinte én is ezt hittem, de ezek a gyógyszerbeszedések és érfelvágások mindig akkor történtek, amikor otthon voltunk. Hogy még idejében kihívhassuk a mentőket. Aztán utólag mindig mi voltunk a hibásak azért, mert ezeket tette. Ha veszekedtünk az öcsémmel, este már biztos ott volt nálunk a mentő.

– Ez borzasztó, Lena! – mondta Gabriel komoran. – Sajnálom, hogy ilyeneken kellett átmenned.

– Én nem sajnálom. Ezt dobta a gép. – Lena lehajtotta a fejét.

– Ne sírj, kedves! Most már itt vagyok neked.

– Nem sírok, én már nagyon régen nem sírok – mondta Lena, majd felpattant az ágyról, és a tükörhöz sétált. Végül is nem mondott valótlant, ugyanis a gyakori pityergés a fiú megismerése után vált szokásává. Hogy elterelje a figyelmét a saját érzékenységéről, ismét nekiesett a hajának. Legalább a fonás kiűzi a fejéből az önsajnálatot.

– Holnap beszélek az apámmal – tette hozzá a fiú, majd a tükörhöz sétált, és hátulról átölelte Lenát. – Mesélek neki rólunk.

– Nagyon bízom benne, hogy minden rendben lesz! – tette hozzá Lena, miközben Gabriel tükörképét bámulta. Azt kívánta, bárcsak sose jönne el a holnap, mert akkor a fiúval örökre ilyen boldogok maradhatnának. Ugyanis egy belső hang azt súgta neki, hogy ez a beszélgetés mindent megváltoztat majd, és nem feltétlenül pozitív irányba.

5. fejezet

– Gabriel, az új barátnőd igazán szemrevaló. Ha megunnád, átpasszolhatod nekem. Mostanában valahogy nincs szerencsém a nőknél.

Gabrielt merengéséből Dato hangja rántotta vissza a valóságba. Tudta, hogy Datóból csak az alkohol beszél, de teljesen ledöbbentették szobatársa szavai.

– Felejtsd el! Eszem ágában sincs ilyet tenni – fakadt ki Gabriel. – Különben is, ha nem taperolnád le állandóan a csajokat, talán szóba állnának veled.

– Nem voltál te mindig ilyen prűd, barátocskám. És a te kis Lenádnak nincs véletlenül egy barátnője?

– Nem tudok róla, nincs túl sok barátja.

– Milyen kár, hogy ilyen magának való a kicsike.

– Oké, most már fejezd be! – Gabrielt elfutotta a méreg, elege lett Datóból.

– Hú, de harcias valaki! Csak nem beleszerettél a kis Lenába? – Dato hangosan felnevetett, majd a vodkásüvegért nyúlt.

– Nem mindegy az neked?

– Nocsak, Gabriel! Mi történt veled? Az érzelmek egyáltalán nem vallanak rád.

– Nincs jobb dolgod, mint velem foglalkozni?

– Éppen lenne, de ez a kis szerelmi történet felkeltette a kíváncsiságomat. Tisztában vagy vele, hogy hamarosan hazamegyünk? Különben is, az apád meg fog ölni.

– Nem feltétlenül. Talán meg tudom győzni.

– Kizárt! Ismerem az apádféléket, a nagybátyám pont ilyen maradi. Mindkét lányát a saját szája íze szerint házasította ki. Ne tudd meg, milyen dráma lett belőle!

– Köszi a biztatást, most sokkal jobban érzem magam – pufogta Gabriel.

– Csak segíteni szeretnék. Itt vagyunk ebben a csodás nőkkel teli országban, te pedig beleszeretsz ebbe a csajba, ahelyett, hogy élveznéd az utolsó napjaidat. Hidd el nekem, később meg fogod bánni.

– Tudom, hogy csak a féltékenység beszél belőled. – Gabriel szúrósan nézett Datóra.

– Ugyan már! Kicsit sem érdekel, amit csináltok. Egyedül azt sajnálom, hogy ezután egyedül kell majd bulikba járnom – mondta Dato, majd jó alaposan meghúzta a kezében szorongatott üveget.

– Kevesebbet kellene innod – mondta Gabriel szárazon.

– Ez az egész annak a lotyónak a hibája! Ha nem dobott volna ki, akkor most nem innék ennyit.

– Daria azért ejtett, mert mindenkivel megcsaltad. Inkább azon csodálkozom, hogy nem tette meg hamarabb.

– Bolond lettem volna hűséges lenni, amikor több ezer kilométer választ el minket. Amúgy meg néhány botlást igazán elnézhetett volna nekem. Végül is ez a dolga, nem?

Gabriel lemondóan megcsóválta a fejét, majd bedugta a fülhallgatóját, és felhangosította a zenét.

Egyik nap kihasználta a lehetőséget, amikor Dato a maga útját járta távol a kollégiumtól, és beszélgetést kezdeményezett a szüleivel.

Ez alkalommal mindhárman ott voltak, a képernyőt Lika széles mosolya töltötte be. Húga kezdeti mogorvasága ellenére megenyhült, úgy tűnt, megbocsátotta a bátyjának, hogy elutazott.

– Annyira hiányzol, Jaba! – kiáltotta a kamerába a kishúga.

– Te is nekem, Lika, de pár hét múlva újra találkozunk. – Gabrielt már a gondolattól elöntötte a szomorúság, mert rögtön Lena jutott az eszébe.

A fiú váltott pár szót az édesanyjával is, majd anyja és Lika kimentek a szobából. Kettesben maradtak az édesapjával.

– Nagyon megszerettem Brnót – vágott bele Gabriel, majd néhány másodperc után így folytatta: – Szeretnék visszajönni ide, ha leszereltem. Találhatnék itt munkát, talán néhány évre letelepedhetnék.

– Szó sem lehet róla! Nem külföldi életet szántam neked, fiam. Azt szeretném, ha itthon boldogulnál, Grúziában. – Gabriel édesapjának a hangja hidegen csengett.

– Nem akartam rögtön ezzel indítani, de megismerkedtem egy cseh lánnyal – folytatta Gabriel, és feszülten várta az apja reakcióját.

Apja arca gyűröttnek tűnt. Vastag bajusza alatt pedig látszott, hogyan préseli össze az ajkát.

– Fiatal vagy, fiam. Egy férfi életében pedig előfordulnak kalandok.

– Ez nem kaland, apa! Beleszerettem ebbe a lányba.

– Ne is folytasd! Akármit is érzel, annak a kapcsolatnak nincs jövője. A legjobb lesz, ha elfelejted azt a lányt.

– De nem szeretném elfelejteni. Azt szeretném, ha ti is megismernétek, mert komoly szándékaim vannak vele.

– Jaba, ezt mégis hogy gondolod?! A mi családunkban nem szokás külföldi nőkkel összeházasodni! Hogyan oldanánk meg a lánykérést? A lány szülei ideutaznának? Hogyan értenénk meg egymást? Különben is, tudod, mennyire fontos számunkra az, hogy vallásos legyen.

Gabriel egy percig nem tudta, mit mondhatna, végül így folytatta:

– Ezek csak részletkérdések. Szereznénk valahonnan tolmácsot, biztosan találnánk megoldást mindenre. Kérlek, apa, adj neki egy esélyt!

– Szó sem lehet róla, és többet hallani sem szeretnék arról a lányról. Ha pedig ragaszkodsz ahhoz a nőhöz, akkor inkább haza se gyere! – kiabálta az apja, majd a képernyő hirtelen elsötétült.

Gabriel egy darabig csak döbbenten meredt az üres monitorra. Miután magához tért az első sokkból, a düh és az elkeseredettség elemi erővel tört fel belőle, majd mérgében földhöz vágta a laptopját, ami hangos reccsenéssel ért földet.

Aznap, amikor Gabriel visszatért a kollégiumba, hogy beszéljen az apjával, Lena állásinterjúra ment a gyorsétterembe. Az interjú egészen egyszerűen zajlott, Lenát nem igazán faggatták a motivációjáról. Megkérdezték, hogy mikor szeretne kezdeni, a lány pedig rávágta, hogy szilveszter után.

Miután hazaért, összedobott magának egy salátát, majd várni kezdte a fiút.

Az órák csigalassúsággal vánszorogtak, a délután estébe fordult, de Gabriel még mindig nem volt sehol. Lena megkereste a telefonját, és Gabrielt tárcsázta, de csak a hangposta jelentkezett. Szívét egy addig ismeretlen kétség járta át. Mi történhetett Gabriellel, és miért van kikapcsolva a telefonja? Vajon hogy sikerült a beszélgetés az édesapjával? Amiatt lenne az egész?

Lena a mellkasához húzta a térdét, és karjával átölelte. Várt, számolta a perceket, nagyjából húsz percet bírt ki, majd ismét felhívta Gabrielt. Semmi. A fiú még mindig nem volt elérhető.

Lena még szorosabban összekuporodott, és sírni kezdett. Mélyről feltörő keserves sírás rázta, forró könnyei égették az arcát, teljesen elveszettnek érezte magát. Ő, aki évekig egy könnycseppet nem ejtett, most megállíthatatlanul zokogott, míg végül hüppögve álomba merült.

Nyugtalan szendergéséből a kapucsengő riasztotta fel. Magára kapta a kabátját, és a lépcsőház felé vette az irányt. A hideg éjszakai levegő teljesen magához térítette. Emlékeztette magát, hogy Katarinával szerelőt kellene hívniuk. Mégsem rohangálhatnak örökké a földszintre, ha jön valaki!

Amikor meglökte a lépcsőház ajtaját, és az nehézkesen kinyílt, alig akart hinni a szemének. Gabriel alig állt a lábán, kezével a falat támasztotta. A lány besegítette a lépcsőházba. Az alkoholszag, ami a fiúból áradt, még őt is megrészegítette.

– Annyira sajnálom, Lena! – motyogta Gabriel. Időbe telt, amíg összerakta a szavakat. – Beugrottam egy italra a közeli bárba és… – A nyelve összeakadt, nem tudta befejezni a mondatot.

De nem volt rá szükség, Lena a folytatást magától is kitalálta.

Betámogatta a fiút a szobájába. Gabriel ruhástól elterült az ágyon, majd ahogy a feje a párnához ért, már aludt is. A lány a fiúra terített egy takarót, és leroskadt mellé.

Egyrészt megkönnyebbülés járta át, hiszen Gabrielnek kutya baja, leszámítva a nagy mennyiségű alkoholt, amit elfogyasztott. Másrészt most már szinte biztosra vette, hogy Gabriel és az édesapja beszélgetése milyen kimenetellel zárult.

A csalódás keserű ízét érezte a szájában. Ugyan mire számított? Egyértelmű volt, hogy a fiú édesapja hallani sem akar majd róla.

Amikor a lány reggel kinyitotta a szemét, Gabriel már ébren volt. Az ablakban ült, és gondterhelten nézte a dér borította kinti tájat. A szemközti ház reklámtábláján izzó zöldes fények már kihunytak. Az előző éjszakáról csak a fiú szeme alatti karikák árulkodtak. Gabriel arcát szomorúság árnyékolta be.

– Jó reggelt, Gabriel! – mondta Lena, és felült az ágyban.

Gabriel a lány felé fordult, bűntudatos szemmel meredt rá.

– Annyira sajnálom, Lena! Nem is tudom, mi a fene ütött belém – kezdett bele a fiú, majd arcát a tenyerébe temette.

– Én sejtem. Az apád hallani sem akar rólam, igaz?

– Hajthatatlan…

– Gondoltam… És most mit csinálunk?

– Szeretjük egymást, és ezen semmi sem változtathat. Még a bevonulásom előtt vissza fogok jönni hozzád, ha törik, ha szakad. Nem engedem, hogy bárki az utunkba álljon!

– Lehetetlenre vállalkozunk…

– Nincs lehetetlen, de ebben neked is hinned kell! – Gabriel a kezét nyújtotta a lány felé.

Lena odasétált a fiú mellé, és csókot nyomott az ajkára.

– Szilveszterkor bulit tartunk a tanszék konferenciatermében. Szeretném, ha együtt ünnepelnénk és egy kicsit megfeledkeznénk mindenről.

– Rendben, menjünk! Bízom benne, hogy sikerül kikapcsolódnom. – Lena egy darabig hallgatott. – Nem szeretnélek elveszíteni!

– Sosem fogsz elveszíteni! – súgta Gabriel, és az ágy felé húzta a lányt.

Szilveszter éjszakáján Lena igazán kitett magáért. Haját csavarókkal még hullámosabbá tette, majd kiválasztotta testhez álló bordó ruháját, amit évek óta nem viselt. Ajkát a ruhájához illő vörös rúzzsal emelte ki.