A mágikus könyvesbolt

ELLYNE

Képes Krónikák Kiadó

A „Pour Elle” sorozat első könyve

Copyright © Ellyne 2024

Grafikai munka: Petrezselyem Lóránt

Borító: Rózsás Dorina

Korrektor: Török Mária

Képes Krónikák Kiadó 2024

ISBN 978-615-6731-04-3

Felelős kiadó: Mészáros János

Nyomda: Central Dabasi Nyomda Zrt.

www.kepeskronikak.hu

A mágikus könyvesbolt

ELLYNE

Tartalomjegyzék

ELLYNE

Zora

Zora

Aaron

Zora

Aaron

Zora

Aaron

Zora

Aaron

Zora

Aaron

Zora

Aaron

Zora

Aaron

Zora

Aaron

Zora

Aaron

Zora

Aaron

Zora

Aaron

Zora

Aaron

Zora

Aaron

Zora

Aaron

Zora

Aaron

Zora

Aaron

Zora

Aaron

Zora

Aaron

Zora

Karácsony előtt

Zenelista

Azoknak, akik egyszer már álmodtak arról

a személyről, aki később betoppant az életükbe...

És eleinte nagyon szerették volna leütni…

Zora

Ilyen nincs.

Mármint egyesek kakas hangjára ébrednek, valaki a trágya szagra, de én arra, hogy a helyi autószerelő éppen a szomszédom ablakán mászik ki. Dora szere- tője nagy lendülettel ugrik le a földre, amit hangos puffanás és porfelhő követ. Figyelem, ahogy az ingét magára kapkodva eszeveszetten rohanni kezd, mi- közben a férj éppen beáll kocsijával a garázsba.

Ez már egy bevált szokás, mármint hallom a pletykákat, nem vagyok ostoba sem, de a saját szememmel látni, valahogy mégiscsak sokkol. Ismerem Dorát, aki minden vasárnap epres piskótát hoz át nekünk, miután a férfi hajnalban kimegy a farmra elvégezni a tennivalókat, ő pedig a tyúkólból összeszedi a friss tojásokat, és egy csodát alkot belőlük. A sajtkrémes rántottája páratlanul bajnok, és bár több száz kilométerre vagyunk Belgrádtól vidéken, szerintem még ott is sikert aratna.

Most a nő, aki a hasam által elért a szívemhez, éppen kimenekíti a szeretőjét, nehogy a férje lebuktassa őket.

Én aztán nem ítélkezem, mert fogalmam sincs, valójában milyen a kapcsola- ta a párjával, mégis, hogy került egy harmadik a képbe, de teljesen gyomorszá- jon vág a tudat, hogy mennyire naiv voltam.

Nagyot sóhajtva kisétálok a szobámból, elhaladva a bepakolt bőröndöm mellett, miközben azon morfondírozom, hogy a nagy szerelem, amiket Holy- lywood előszeretettel lovagol meg, és a könyvek annyira nagy könnyedséggel mesélnek, vajon létezik-e.

Hogy az a fajta románc, amit Molly Ringwald adott át a Tizenhat szál gyertyá ban, csak ámítás? Vagy a Jake Ryan típusú pasik nem léteznek egyáltalán? Végül is, abba is érdemes belegondolnom, hogy egy vad éjszaka eredménye voltam, és mai napig fogalmam sincs arról, ki az apám.

Újra a film jut eszembe. Jesszus, hisz a srácnak csaja volt, amikor Samantha után epekedett.

Lesétálok a kissé rozoga falépcsőn, és a konyhába veszem az irányt, ahol a kisebb márványpulton már sorakoznak a szendvicseim. Anyám hangosan, meglehetősen hamisan énekelve egy ős régi Rolling Stones számot, a csípőjét ringatva csomagol el még egy adagot.

Kifújom arcomból a rézvörös tincsemet, és belépek a helyiségbe. Az ablakon már beszűrődik a hajnali nap fénye, ami emlékeztet arra, hogy hamarosan el kell indulnunk a legközelebbi reptérre, ami innen úgy egy másfél óra.

– Ne haragudj, de más is utazik rajtam kívül? – pillantok az öt darab elcso- magolt szendvicsre.

Anyám hirtelen megpördül a tengelye körül. Szőke haja az arcába csapódik.

– Hát itt vagy. Minden kész?

– Már tegnap becsomagoltam – sóhajtok fel, és egy mosolyt erőltetek magamra. Nem repesek a gondolattól, hogy az USA-ba kell repülnöm a nagynénémhez, de megértem, hogy anyám mérnöki munkája utazással jár, és nem szeretném egyedül tölteni az utolsó gimis évemet. Gina néni pedig jó fej, a legjobb, ő pe-

dig tudom, hogy remek társaságot nyújt majd.

– Jól aludtál? – néz rám anyám oldalra döntött fejjel, kék szemei pedig szinte belém látnak.

Elmosolyodom az emlékre, mert a napokban valamiért mindig ugyanazon a helyszínen találom magam minden áldott éjjel, és ez tetszik.

– Ó, talán egy fiúról álmodtál? – csillannak fel a szemei, de hamar el is komorul.

– A fenébe, nem tudnálak azzal a tudattal elküldeni, ha van esetleg itt vala- ki, akitől nem akarsz elválni. Talán Dorával beszélhetnék, ha meggondoltad magad…

– Nem – vágom rá azonnal. – Isten ments!

– Nem ízlett a vasárnapi piskóta, mi? – biggyeszti le az ajkát.

– Ezt csak te próbálod elhitetni velem, amiért állandóan lenyúlod a tálca nagy részét – horkanok fel.

Pimasz mosollyal rakja az utolsó szendvicset a fóliára.

– Zöldséges fasírtot készítettem, kis paprikával, és a tetején a szomszéd híres kecskesajtja – kacsint.

Odanyúlok, és felemelem a zsemle tetejét.

– Egy fél saláta?

– Nem ez a lényeg!

– Attól mert neked zöldség iszonyod van, én még szeretem. Elborzadva néz rám.

– Te nem is vagy igazi tinédzser.

Ismét felhorkanok. A napokban gyakran teszem ezt.

Hiányozni fog a fenébe is. A kora reggelek anyuval, mielőtt ő munkába, én pedig suliba megyek. A délutáni kávézások a tornácon, és a pletykálkodások a helyi kis kávézóban. A vasárnapi piskóta még annak ellenére is, hogy az nem csak nekünk, hanem Dora szeretőjének is szól.

Nem mondom, hogy nem félek, elvégre új életet kezdek az államokban. Pontosabban a keleti parton, Pennsylvaniában található kisvárosban, New- hale-ben. Magabiztos vagyok, ha az angolról van szó, hisz sok időt töltöttem Ginával, és szert tettem az évek alatt pár levelező társra is. Emelt óraszámban tanultam nyelveket, és több éve magánórákra is járok. De ez csak egy szelete a tortának, hisz… új emberek, új szlengek. Egy teljesen más kultúra és életfel- fogás az, ami vár rám odaát.

Anya odalép hozzám, és hajamat a fülem mögé simítja. Mosolya megértő, de valahol szomorú is.

– Ígérem, amint tudlak, meglátogatlak, rendben? Ez nem örökre szól, te mondtad.

– Megijesztett, amikor arról beszéltél, biztosan maradni akarok, és az álla- mokban fogok továbbtanulni.

– Te vagy a legerősebb, legtalpraesettebb lány, akit ismerek.

– Mert én vagyok az egyetlen – nevetek fel, de a következő pillanatban szo- rosan magához ölel, én pedig érzem, ahogy a szemeim szúrni kezdenek az elfojtott könnyektől.

Nem akarom, hogy azt gondolja, szomorú vagyok. Fáj, hogy alig fogunk találkozni? Igen. De izgatott is vagyok, nem hazudok.

Mégis a tudat, hogy magam mögött hagyom az otthonom, most annyira örökkévalónak érződik, és nem tudom megmondani, miért.

Tudom, hogy már most honvággyal fogom figyelni a tölgyeket az út mentén, és a várost. Anyám borzasztó vezetési stílusát, és az útra való tanácsait.

És amikor becsekkolunk, azon fogok kattogni, mennyire várom, hogy a repü- lőn aludhassak, olyan mélyen, mint még soha.

Ugyanis mostanában az univerzum igencsak kegyes velem, ami az álmokat illeti.

Zora

Érzem az ismerős dohos szagot, ami fenyő és eső illatával keveredik.

Sötét mahagóni ablakkeretek megrezzennek a kint tomboló vihartól, amitől a kandalló forrósága még nagyobb ajándékként szolgál a helyen, ahol vagyok. Egy hatalmas, mégis otthonos könyvesbolt, aminek úgy egy hete vagyok folytonos látogatója. Talán meg kéne ijednem, amiért mindig itt kötök ki, de

egy könyvmoly ilyeneken nem agyal, hisz ez maga a mennyország!

Padlótól mennyezetig érő könyvespolcok – melynek széleibe furcsa görög motívumok vannak faragva – a legkülönfélébb könyvekkel és egy létrával, amivel még a leglehetetlenebbül magasra pakolt olvasmányokat is levadászha- tom. Életem legelevenebb álma, és esküszöm, még olvasni is tudok. Mármint eddig kész katasztrófa voltam az álmaimban, ha futni, csúszni vagy mászni kellett, de ez valamilyen csoda folytán megy. Akadozva, de sikerül.

Próbálom felkutatni az első sor végére visszatett könyvemet, amit múlt éjsza- ka választottam, de amikor odaérek és meglátom az üres helyét, tanácstalanul nézek körbe.

A hatalmas íróasztalnál senki nem ül, de a folyton felvillanó monitor mint- ha azt jelezné, hogy újabb üzenetek érkeztek. Talán csak meg kéne néznem a könyvadatbázist, és kikeresnem, mert ha valaki elvitte az utolsó darabot, ak- kor…

Jesszus, Zora, ez csak álom! Mégis ki vinné el az álomboltod kedvenc könyvét, ami egyébként a legelcseszettebb viking harcos románc, amit valaha olvastál?

Dühösen fújom ki a levegőt, és karba tett kézzel, duzzogva felszegem az ál- lam. Azon agyalok, hogyha csak elképzelem, hogy hirtelen a kezembe pottyan a könyv, akkor meg kell történnie, hisz most én vagyok a mesélő, igaz?

Kezemet előrenyújtva erősen gondolok a kemény borítású könyvre, és várok. Várok, várok, és várok, de rohadtul nem történik semmi!

Már éppen feladnám, amikor furcsa morgásra leszek figyelmes. Azt hinném, csak képzelem, de a következő pillanatban valaki megköszörüli a torkát, én pedig hirtelen megfordulok. Semmit nem látok, csak az ablakban visszaverődő tükörképem. A vörös hajamat, kipirult, szeplős arcomat. Mélybarna szemeim úgy csillognak, ahogy a valóságban sohasem, és megkockáztatom azt a gondo- latot, hogy az álom talán megszépít. Olyanná válok, mint amilyen a valóságban akarok lenni.

Megrázom a fejem, és megkerülöm a polcot, aztán amikor a másik oldalra érek, ijedtemben megugrok.

– Jézusom! – kapok a mellkasomhoz. Nem vagyok egyedül.

A másik polc mellett lévő fotelban egy srác ül, aki bakancsba bújtatott lábait lazán az előtte lévő kisasztalon pihenteti.

Koptatott farmer öleli körbe erős combjait, és egy fekete pólót visel, amire egy szintén fekete bőrdzsekit vett fel.

Feje lehajtva, így az arcát nem látom, de azt igen, ahogy a könyvbe mélyed. Az én könyvembe.

Rosa McGalligher A viking álma könyvébe…

– Elnézést – köszörülöm meg a torkom, és az idegen, mintha csak most ven- ne észre, felemeli a fejét a könyvemből, és sötét szemöldökét összevonja.

Zöld szemei értetlenkedve bámulnak rám, én bennem pedig megakad a le- vegő egy pillanatra. Eddig sosem találkoztam itt senkivel, és… most sem egy ismerős arccal nézek szembe. Ezzel a fazonnal még sosem találkoztam, sem futólag, sem sehogy másképp. Biztosan valahol mégis láthattam az arcát, ha itt van, igaz?

A különös arcélét, az orrát, aminek közepén egy apró puklit látok. Ösz- szeszorított száját, és a felső ajkán azt a kicsi vágásnyomot. Mégis van ben- ne valami lágy, finom vonulat, amit nem tudok szavakba foglalni. Kemény külső, mégis… Fogalmam sincs, mit gondoljak róla. Ellopta a könyvem, a fenébe is.

Az idegen most már bosszúsan néz rám, mintha fogalma nem lenne arról, hogy hogy a francba kerülök ide. Nos, ezzel nincs egyedül.

– Az az én könyvem – biccentek az ölében pihenő könyv felé, mire bosszúsan oldalra dönti a fejét.

– Ez egy könyvesbolt – válaszol mély, érdes hangon.

– Azt én is látom.

– Akkor nincs olyan, hogy a te könyved.

– Azt én olvastam – mutatok rá.

Felemeli, és kíváncsian tanulmányozza a kékeszöld illusztrált borítót.

– Nos, nem csodálkozom, hisz ez egy borzasztó könyv – pillant rám leeresz- kedően.

– Tudom – szűröm ki idegesen a fogaim között. – Annyira rossz, hogy már- már zseniális.

– Fura lány vagy te – rázza meg a fejét, és egy sötétbarna tincs a homlokába hullik.

Arra gondolok, hogy fényben biztosan mahagóni színe lehet, mint a fakeret- nek az ablakon.

Szép, lágynak tűnő hullámok, amik egy borzalmas személyiséget takarnak.

– Ha nem tetszik, minek olvasod?

Egy pillanatra eltátja a száját, de mintha nem tudna mit mondani, néma marad. Szerencsére. Legalábbis erre gondolok, de a kép lassan elmosódik, és nem kapok választ. Körülöttem minden forog, és összemosódik az éberséggel. A következő pillanatban mintha valaki kirántana az álmomból.

Felébredek.

Felriadok, és hevesen kapkodom a levegőt.

Körbenézek, miközben lassan elér a tudatomig a valóság. Rendben, egy repülőn vagyok, és határozottan beváltottam a magamnak tett ígéretemet, mi- szerint alszom. Nem vagyok egy könyvesboltban, és nincs egy elmebajos sem a közelemben, aki lenyúlta a könyvemet.

Erősen végigdörzsölöm az arcomat, miközben felnyögök.

– Istenem…

– Minden rendben, kedvesem? – néz rám aggódva a mellettem ülő idősebb hölgy. Amióta felszálltam, átváltott az agyam angolra, és a hölgy egész jól be- széli a nyelvet, egy nagyon erős orosz akcentussal megfűszerezve.

Istenem, remélem én nem hangzom ilyennek.

– Igen – erőltetek magamra egy mosolyt, habár megkönnyebbültem. – Fur- csa álom.

– Ó, tudom. Én is álmodom furcsákat, az ilyen könyvektől – kacsint rám pi- maszul. Az ölemben nyugvó olvasmányra pillantok, amin egy félpucér vámpír pasas található. – Most mi van? Öreg vagyok, de van szemem.

Azta… Hát, rendben. Remélem én sem növök ki belőle soha.

Fejemet hátravetem, és nagyot sóhajtok. Tekintetem a sorok elejére kalan- dozik, ahogy megpillantok egy furcsán ismerős alakot. Furcsán ismerős hul- lámokat…

Nem látom a fiút, csak egy pillanatra a jobb profilját, én pedig összevont szemöldökkel figyelem. A hajába túr, miközben megrázza a fejét, mintha egy hasonlóan nehéz álomból ébredt volna, mint én. Rendben, ott is egy erős arc- dörzsölés, és nagy sóhajtások.

Ez véletlen. Biztosan az. Az is lehet, hogy láthattam a reptéren valahol, és megmaradt tudat alatt az arca.

Az az arc, nem csak tudat alatt maradna meg…

Belső hangom egy ribanc, így elhallgattatom. Mégsem tudom megállni, hogy ne dőljek oldalra, egészen addig, ameddig már nem találom magam az orosz nagyi ölében.

– Jézusom, bocsánat – dőlök vissza az ülésembe, de ő csak mindentudó mo- sollyal pillant rám, miután jól megnézi magának a kiszemeltem.

– Ó, én mindent értek – vigyorodik el. – Jó ízlésed van, drágám – paskolja meg a kezemet.

Erőltetett mosolyom egyáltalán nem hagy alább az út további részében.

⋆

Most már hivatalos.

Teljesen megőrültem. Nem sok lányt láttak már reptéren egy idegen után kémkedni, az biztos.

Azóta, hogy a repülő leszállt a pittsburghi repülőtéren, teljesen kifordultam önmagamból. Folyamatosan az ismerős fazont figyelem, mint egy dilis, mert nem tudom elhessegetni a gondolataimból, mennyire emlékeztet az álomsrác- ra, aki a legpofátlanabb, legidiótább… legszebb férfi, akit valaha láttam.

Képtelen vagyok azt mondani, hogy fiú, mert annyival érettebbnek látszott, mind külsőre, mind intellektusban, kortársaimhoz képest.

Kikukkantok az idős pár mögül, miközben magam után húzom a hatal- mas bőröndömet. Ott áll, és éppen leszedi a saját táskáját a szalagról. Karjai megduzzadnak, haja az arcába hullik, és még mindig képtelen vagyok kivenni a vonásait. A fenébe már!

Aztán hátat fordít, és megindul a kijárat felé.

Szapora léptekkel követem, és amikor lelassul, egy fikusz mögé húzódom. A levelek közül kukucskálok ki, mint egy vadmacska, és ha eddig nem gondol- tam magam totális idiótának… Akkor most sem teljesen, mert továbbra is őt figyelem.

Egy magas férfi előtt áll meg végül, aki vigyorogva megöleli. Ajkamba ha- rapva imádkozom, hogy forduljon már meg végre, de nem történik semmi. Karöltve elindulnak.

– Kit bámulunk? – szólal meg a fülemnél egy női hang, én pedig felsikkan- tok, és hirtelen megpördülök.

Szívemre szorított kézzel nézek szembe Ginával, a nagynénémmel, aki pi- maszul vigyorog rám. Tavaly óta lenövesztette szőke, göndör haját, de még mindig ugyanazt a vörös rúzs árnyalatot használja, és zöld szemfestéket, ami annyira kiemeli egzotikus vonásait. Virágos ruhát visel, mindenféle csecsebe- csével, amit magára aggatott. Antik órás medál, gyöngy nyaklánccal. Rengeteg, de tényleg rengeteg ásvány karkötő, na meg azok a hatalmas ezüst karikák a fülében. Le sem tagadhatná, hogy egy mágia tematikájú boltot üzemeltet.

– Figyeltelek már egy ideje, és tiszta téboly volt. Talán valami sráccal megis- merkedtél a repülőúton? – néz rám kíváncsian.

– Nem – vágom rá azonnal, majd szélesen elmosolyodom. – Szia, Gina!

– Szia, te kis totyogós – ránt magához, és szinte megfojt a szoros ölelésben. Akár egy piton, ami bár nem éhségével, csak szimplán a szeretetével nyeli el áldozatát.

Gina elhúzódik és tanácstalanul méregeti monstrum útitársamat, a hatalmas bőrből készült bőröndöt.

– Hát, ebben lesz némi kihívás. Gyere – int a fejével, és ketten húzva magunk után az utazómat a kijárat felé haladunk.

Nagynéném végig arról csacsog, milyen jó lesz együtt lakni. Csajos esték, sunyi részeges tarot kártyázások, na meg a fahéjas süti specialitása, amire úgy igazán felcsillannak a szemeim, a számban pedig összefut a nyál a gondolatra. Amikor kiérünk a kora őszi levegőre, egyből a hajamba száll két elszáradt fale- vél, mintha mágnesként vonzaná magához. Elhessegetem tincseim zaklatóit,

miközben követem Ginát az ütött-kopott terepjárójához, ami vetekszik Lorelai Gilmore járgányával. Legalább annyira nem akar megszabadulni tőle Gina sem.

Kinyitja a csomagtartót, majd csípőre tett kézzel bámulja a táskát, mintha arra számítana, hogy magától beröppen a kocsiba.

A járdán egy fiatal öltönyös pasas áll meg mellettem, és összevont szemöl- dökkel figyel minket. Gina ezt látva kihúzza magát, és ragyogó mosolyt ölt magára.

– Hé, szépfiú – biccent oda, mire a férfi maga mögé néz. Amikor rájön, hogy hozzá beszél, tehetetlen mozdulattal beletúr sötét hajába.

– Igen? – köszörüli meg a torkát.

– Segítenél kérlek berakni ezt a monstrumot? – mutat Gina a bőröndömre. A pasas tekintete cikázni kezd az említett tárgy, és megkérdőjelezhetően jó-

zan nagynéném között, mire félszegen biccent és lelép a padkáról.

Megemeli a bőröndöt és pillanatok alatt berakja a csomagtartóba. Kezeit ösz- szepaskolva visszalép, biztos távolságra.

– Hálás köszönet – kacsint rá Gina.

– Igazán nincs mit.

Elfojtott mosollyal szállok be az anyósülésre és figyelem a visszapillantóban, ahogy beszélgetésbe elegyednek. Pontosabban Gina beszél, a férfi pedig mene- külőutat keresve kapkodja a fejét. Amikor mögöttünk megáll egy fekete Jeep, a férfi szomorkás mosollyal int, és elindul, hogy beszálljon.

Kifújom a levegőt, amint Gina is csatlakozik hozzám a kocsiban, úgy ragyog az arca, mintha megtalálta volna a főnyereményt.

– Szerintem tetszettem neki.

Ó, és reménytelenül szerelmes a szerelem érzésébe.

– Hát persze, én is biztos vagyok benne.

– Készen állsz Newhale-re?

– Alig várom, hogy beindítsd a motort, hogy végre ne torlódjon mögöttünk a sor.

– Ó, igen. Jó ötlet!

⋆

Ha van mesebeli hely, amiről mindig is álmodtam, az talán Newhale városa. Felettébb furcsa az őszies dekorjával, sok-sok macskával, tökkel és boszor- kánykalappal, de a maga módján varázslatos, mint egy könyv fő helyszíne. A boltok egy főutcán sorakoznak, ami három irányba ágazik el végül, folytatva a sort. Kávézók, egy régies könyvesbolt, és mindenféle csecsebecseárusok. Ét- termek, sütizők és fagyizók. A harmadik utca 45-ös szám alatt van Gina boltja, ahová nem térünk most be, de alig várom, hogy szemügyre vegyem, hogyan öltötte magára a korai halloween stílusát.

Lekanyarodunk a West Roadon, és amikor elérjük a pofás kis házsort, a szí- vem izgatottan verni kezd. Öt éve már, hogy itt jártam, de az emlékek elfakultak. A kis faházak és parasztházak sokasága tényleg egy boszorkánytanyára emlékez- tet, főleg a mi úticélunk, a sarkon található Lila fűz Ház, amin egy kis táblára is ez a név van felfestve. Gina egy kereskedőtől bérli azóta, hogy az államokba lelépett a nagyszülők által ráhagyott nagyobb pénzösszegből.

Azt mondta, ez a város egy igazi kulturális közösség, mert sok nemzetiség talált itt otthonra, amivel egy furcsa, mégis egyedi csoportot alkotnak a keleti parton. Leparkolunk a feljárón, majd közös erővel kiszabadítjuk a bőröndömet a cso-

magtartóból.

A kövekkel kirakott járdán végighúzom, és valami csoda folytán sikerül fel- erőlködnöm a faverandára.

Gina kinyitja a zöldbevonatú ajtót, ami apró nyikorgással kitárul. Hirtelen az új otthon illatának burkában érzem magam, ahogy belépek az előtérbe és feltérképezem a nappalit. Halvány krém és bézs szín uralkodik a térben. Meg- érzem a vanília és fahéj illatát, így tudom, hogy Gina nem rég füstölőt vagy gyertyát égetett.

Bekukkantok a tágas konyhába, aminek közepén végighúzódik a márvány- pult, jól megpakolva házi süteménnyel. Istenem, de éhes vagyok. A barna fake- retes ablakok a szomszéd házra és a mögötte elterülő erdőre engednek kilátást, ami kész színkavalkád már most. Egy hatalmas juharfa áll közvetlen a házunk mellett, aminek ágai szinte kopogtatják az üveget.

Nagyot kordul a gyomrom, mire Gina vigyorogva felém kapja a fejét. – Oké, előbb a kaja, aztán kipakolhatsz.

Istenem, köszi!

Várom, hogy ledobjam magam a velúrkanapéra, vagy esetleg az ablak melletti fotelba. De ha nincs túl hideg, még ki is ülök a hátsó kertbe a virágokkal elkerí- tett asztalhoz, és olvasok valamit. Mondjuk azt, amit a srác ellopott tőlem.

Idióta…

⋆

– Szia, anya – mosolygok a kamerába, amikor felveszi a telefont. Haja kócosan van összefogva a feje tetején, ami nagyon édes.

– Hé, jól utaztál? Ott már este van, igaz?

– Igen – sóhajtok fel, és hátradőlök az ágyamon. – Gina semmit nem válto- zott – nevetek fel. – Valami öltönyös pasasra ráállt a reptéren.

– Nem csodálkozom – horkan fel. – Gina mindig olyan zárkózott volt a férfi- akkal kapcsolatban. Megérdemli, hogy végre valaki a tenyerén hordozza.

– Szerettem volna veled erről beszélni.

– Igen?

– Ugye Ginát szeretik itt? Mármint tudom, hogy bosziboltot vezet, és a tu- risták imádják, de…

– Arra vagy kíváncsi, hogy a város szerint egy dilis nő-e, és hogy a suliban emiatt fognak-e szekálni?

Szégyenkezve nézek rá, mert ezt hallva önzőnek érzem magam, még ha az első helyen nem is ez szerepel.

– Vagy hogy fájni fog-e neked, hogy a szeretett nagynénédet valaki boszor- kánynak tartja?

– Miért ismersz ilyen jól? – kérdezem bosszúsan.

– Mert a gyerekem vagy? – nevet fel hitetlenkedve. – Ne aggódj, baby doll. A nagynénédet imádják, ahogy a bosziboltot is. Amikor legutóbb megláto- gattam Newhale-ben, egy sereg diák lófrált a boltjánál. Főleg a lányok, akik totál odavannak érte. Tudod, mindenféle szerelmi bájital meg hasonló dol- gok, amik a tini lányokat érdeklik.

Hát, ez egyrészt megnyugtat, másrészt pedig megijeszt, hogy vajon milyen lányokkal fogok járni a Saint Antonba. Mégsem tudom letörölni a mosolyt az arcomról.

– Kösz, anya! Te jól vagy?

– Hiányzol, édesem, de azon leszek, hogy normális, egészséges lelkibékével rendelkező nő módjára a munkába fojtsam a hiányod és az az okozta fájdalmat.

– Szép…

Csilingelő hangon felnevet.

– Csak azt ígérd meg, ha nem tudjuk hívni egymást, mindig írsz. Rendben?

– Rendben! Szeretlek.

– Én is téged!

Aztán csücsöríteni kezd, száját a képernyőnek nyomja, én pedig fintorogva, mégis jókedvűen nézem. Nos, ha Gina nem is, de anyám tuti dilis.

Aaron

– Ki volt az a nő?

Nagybátyám még mindig nem válaszolt a kérdésemre azóta, hogy megérkez- tünk a családom házához.

Sokszor megszáll nálunk, amikor átutazóban van Pittsburgh környékén. Egy IT céget vezet New Yorkban, a volt egyetemi társával karöltve, és mostanában annyi szabadideje volt, hogy talán egy pár zoknit ki tudott mosni magának.

Úgy terül el a kanapénkon, mint egy király, miközben felpattintja a sörös- üveg fedelét.

– Fogalmam sincs, tiszta dilis volt.

– Gina Jovovic? – sétál be apám lesöpörve hajáról az esőcseppeket. Kint már jócskán tombol a vihar, ami derült égből villámcsapás volt szó szerint.

– A helyi boszorkányboltot vezeti. Nagyon kedves nő.

– Látod? – mutat rá Mason. – Az a nő dilis.

– Jézusom, Mason – fújtat anyám, miközben belibben a konyhából a friss ká- véval a kezében. Nagybátyám a gőzölgő bögréért nyúl, mire anyám elrántja tőle.

– Ez az enyém. Szolgáld ki magad – biccent maga mögé, mire felnevetek.

Mason bosszúsan feláll, és elindul a konyha irányába sörrel a kezében. Anyám elfoglalja a helyét, és furcsa tekintettel méreget. Ez nem sejtet semmi jót.

– Úgy hallottam, hogy az unokahúga ma érkezett – kortyol a kávéjába. – Szerbiából. Te is Belgrádból jöttél ma, igaz?

– Igen, anya – sóhajtok fel.

Egy művészeti körúton vettem részt az elmúlt három hétben, és az utolsó állomás Belgrád volt.

– A Saint Antonba fog járni.

– Mire akarsz most kilyukadni? – nézek rá összevont szemöldökkel. – Fogal- mam sincs, ki ő, és nem tudom, hogy találkoztam-e vele.

Gina Jovovicot is csak hátulról láttam, és voltam annyira kómás az alvástól, hogy nem ismertem fel.

– Ó, csak arra gondolok, hogy talán segíthetnél neki, ne legyen olyan elve- szett. Egy teljesen másik kontinensről repült ide, és minden új lehet neki.

– Rendben, ha találkozom vele, ígérem, nem leszek akkora tökfej, mint amekkora általában vagyok – fújom ki fáradtan a levegőt.

– De nem fogok senkit kísérgetni a városban, mint egy gardedám, oké? Elég sok dolgom lesz. Le kell adnom az elmúlt három hétben készített fotósorozato- mat, plusz kezdődnek a fociedzések is. Az utolsó év, megaszívás lesz.

– Nem is értem, hogy lehet ilyen udvarias kölyköm – néz rám kifejezéstelen arccal.

– Bocs, hogy egy nem várt ajándék voltam azon a bizonyos karácsony előtti estén – horkanok fel.

– Legalább annyira, mint a nővéred húsvétkor öt évvel előtted – veti közbe apám. – Nem is értem, mellette hogy tudtunk összehozni téged.

– Jézusom, ezt nagyon nem akarom hallani – nyögök fel. – Alig értem haza, máris kezditek.

– Pedig még össze se bújtunk apáddal – néz rám anyám tettetett sértődött- séggel.

– Nem hallom, nem hallom – teszem a kezemet a fülemre, miközben fel- kelek. – Letusolok, és bedőlök az ágyba. Ti pedig zárjátok magatokra az ajtót, könyörgöm!

Fogalmam sincs, mennyivel lesz jobb a helyzet, amikor a nővérem, Teresa is megérkezik a kampuszról, ahol éppen a PhD-t próbálja megszerezni.

– Hé – kiált utánam anyám. – Ma láttam Jasmine-t. Mi van veletek?

Hirtelen megállok. Jasmine az exem, akivel már hónapok óta nincs köztünk semmi, ezt pedig anyám jól tudja. Fogalmam sincs, a csaj mikkel etette, de attól tartok, semmi jóval.

– Mégis mi lenne? Már tavasz óta nem járunk.

– Szerintem hiányzol neki. Állandóan rólad kérdezett egész nyáron.

Ha fel akarja melegíteni azt, amit már rég nem lehet, nem én vagyok az embere.

– Majd túl lesz rajta – sóhajtok.

Remélem…

Visszavánszorgok, és megpuszilom anyám arcát.

– Bocs, hogy ekkora tapló vagyok, de tényleg elfáradtam.

– Majd holnap kifaggatlak – vigyorodik el. – Ó, és az új lányról…

– Nem érdekel az új lány – nyögök fel ismét. – Nincs most időm erre, anya.

– Csak azt mondom, hogy állítólag vörös és szép kis szeplős. Annyira bájos lehet!

Megmerevedem. Hát a fenébe is…

Anyám ismer, és zavar, hogy ennyire tudja, mire bukik a fia. Sosem tagad- tam, hogy mennyire bejönnek a természetes vörösek, és nem fair, hogy kijátsz- sza ezt a kártyát.

Hirtelen eszembe jut egy arc, de azonnal elhessegetem. Az nem lehet… Ugye?

– Jó neki!

És ezzel búcsúzom a dilis családomtól.

⋆

East Corner Könyvesbolt…

Talán túl sokat járok erre a helyre a valóságban is, ezért bukkan fel folyton az álmomban. A hely maga a megelevenedett cottage core stílus, mégis valamiféle modernitással keveredve.

Kissé talán giccses, mennyire nyomatják a sok glitteres és csavaros felirattal ellátott borítókat, de a látványuk, ahogy színkavalkádként sorakoznak a polco- kon, minden centet megér. És most itt vagyok, az álmomban, de a legfurább, hogy nem egyedül, és nem az őrült lányra gondolok most. Az asztal mögött egy idegen nő ül. Talán a negyvenes évei közepén járhat. Haja fehérbe hajló, és magas kontyba van feltűzve a feje tetejére. Fekete keretes szemüveget visel, amelynek lánca hosszan az arca mellett lóg, és egy buggyos, fodros lila inget hord. Meglátom hajában a pinkre festett csíkot. Amilyen komor, annyira lehet vagány… A kitűzőjére az van írva, hogy Miss Hamilton, alatt főnök. Citromillat terjed körülötte a levegőben, én pedig megköszörülöm a torkom.

– Helló – nézek rá kérdőn, mert furcsa, hogy az álmomban más van itt a könyvesboltban, mint a valóságban.

A nő unottan felnéz rám, és kissé fáradt tekintettel végignéz rajtam. Lemondó sóhajt hallat.

– Már megint egy új – mormolja. – A fő szabály, hogy nincs hangoskodás. Nincs könyvlopás, lidércidézés, nem húzzuk fel az emeleten lévő könyveket, mert akkor elszabadul a pokol, és a legfőbb szabály – emeli rám meleg barna tekintetét. – Nincs pajzánkodás a polcok között. Értve vagyok?

Nagyot nyelek. Úgy sorolta fel őket, mintha már az ezredik ember lennék itt… Éppen megszólalnék, ő már újra a könyvébe mélyed, és tovább ír valamit.

Hát jó. Elindulok a szokásos helyem felé, de még hallom magam mögött a morgolódását.

– Kíváncsi vagyok, ők meddig bírják.

Fura… Végigsétálok a fapadlón egészen az első sor végéig, ahol leemelem az ismerős kékeszöld borítót, ami talán az idei évem egyik legszürreálisabb ol- vasmánya. Megszólal bennem egy hang, miszerint szándékosan ezt a könyvet választom, de nem foglalkozom vele. Csak megkerülöm a polcot, és ledobom magam a szokásos helyemre a fotelba. Az elrendezés, a színek és az atmoszféra teljesen visszaadják a valóságot, amit mindig tapasztalok, amikor belépek a helyre suli után.

Nem érdekel, mit gondolnak rólam mások. Miszerint a focicsapattal kéne lógnom, csajokat megdöntenem, és bulikba vinni őket. Ehelyett fotózok, vagy betévedek ide. Jasmine-t is egyszer elhoztam, és nagyon szerettem volna fel- ajánlani neki, hogy válasszon egy könyvet, amit majd megveszek neki, de lát- va az arcát, mennyire untatja a hely, egyből eltemettem magamban az ötletet. Oké, lehet, nem a horror szekcióba kellett volna vinnem.

Megfogadtam, hogy többé egy csajt sem hozok a szentélyembe, inkább meg- tartom magamnak a helyet.

Vagyis tartanám, ha nem érezném meg az ismerős vaníliás illatot és a lágy hangú pufogást.

Felemelem a fejem, és ismét szemben találom magam a felháborodott tekin- tettel, amellyel a repülőn is, amikor elaludtam.

– Már megint te? – néz rám bosszúsan, miközben karba teszi a kezeit. Vörös haja enyhe hullámokban omlik végig a vállán, és most a kockás szok-

nyája helyett farmert és egy pink csíkos pulóvert visel. Kissé olyan, mintha éppen magára kapta volna, ettől pedig sokkal vonzóbb, mintha órákat készült volna. Szeplői az arcán olyanok, mint a fahéjszórás, csokoládébarna szemei pedig szinte örvénylenek. A dühtől.

– Nocsak, nocsak. Hiányoztam? – dőlök hátra, és meg sem kísérlem elrejteni a vigyoromat. Egyik szemöldökét felvonja, arca kipirul az idegességtől, amit valamiért roppant izgatónak találok. Valami baj van velem…

– Már megint elcsórtad a könyvem? – sóhajt fel. – És láttad az idős nőt oda- kint? Fura.

– Ezzel egyértek – bólintok. – A kérdésed már nem értem. Már megint el kell mondanom, hogy ez egy bolt, és nincs olyan, hogy a te könyved? Hacsak meg nem veszed.

– Oké, oké – bólogat hevesen. – Meg is nézem ott, hogy van-e több kiadása a boltban – fordít hátat, én pedig hallgatom a lépteit. Nem tudok a seggemen maradni, így követem őt az asztalhoz, ahol a számítógép áll, de Miss Hamilton sehol. Bizarr.

Kissé megszédülök, mert annyira kézzelfoghatóan valóságos, mint egy tu- datos álom.

A fenébe.

Az őrült lány leül az íróasztal mögé, és hunyorogva kémlelni kezdi a moni- tort. Kíváncsian pillant fel rám, miközben a halántékomat masszírozom.

– Jól vagy?

– Igen, csak az agyamra mész.

Felhorkan, én pedig elvigyorodom. Tetszik, hogy élcelődhetek vele, ő pedig reagál rá. Bejön, hogy… nem ájul el tőlem. Tényleg baj van velem.

Nyilván ő egy fantázia. Mindig is bejöttek a vörösek, így a tudatom kitalált nekem ide egy lányt, aki megtestesíti a vágyaim. Legalábbis csak egy bizonyos szintig, mert totál idegesít, mennyire vérszemet kap, akárhányszor meglát, vagy megszólalok.

Egyre zavarodottabban bámulja a képernyőt, ezért úgy döntök, megkerülöm az asztalt, és belépek mögé. Megtámaszkodom és lehajolok, hogy én is lássam azt, amit ő. Érzem, ahogy a teste megfeszül, haja pedig az államat csiklandozza.

– Látod? A lista elmosódott.

Valóban. Fekete-fehér kockák képződnek a szavakból, mintha nem engedné a gép, hogy bárki belenyúlhasson.

Ismét megszédülök, ahogy az illúziójátékot figyelem.

– Akkor ez azt jelenti, hogy mindenből csak egy. Kész vagyok harcolni ezért a könyvért, ha már nekikezdtem – pillantok rá, és ahogy elfordítja a fejét, úgy érzem, túl közel vagyok hozzá. És… túl valóságos. Szinte meg tudom számolni a szeplőket az arcán, barna szemeiben pedig a zöldes pöttyöket.

Figyelem, ahogy a lány nyel egyet, majd megköszörüli a torkát, és hátrébb gurul a székével. Felegyenesedem, aztán kihúzom magam.

– Akkor én most visszamegyek olvasni – indulok el vissza a polcok közé.

– Rendben, tedd azt – mordul rám. – De ne aggódj, mert sokkal izgalmasabb könyvet fogok választani.

Hirtelen megállok, és visszapillantok rá a vállam fölött.

– És mi lenne az?

Széles mosollyal az arcán hátradől a széken.

– A Gyöngyház titka – szegi fel az állát.

– Köszönöm az ajánlást. Lehet, hogy majd én is belenézek – kacsintok rá, mire elkomorul.

– Eltettem. Nem fogod megtalálni.

– De te igen – nevetek fel, és továbbsétálok. – Csak el ne csaklizzam.

Mi van velem? Így már nem is olyan izgalmas az a vikinges vacak most, hogy nem idegesíthetem vele.

Zora

Minden reggel bosszúsan ébredek. Minden. Áldott. Reggel.

És ez ma sem történik másképp, amit azért nem értek, mert én vagyok a nyugalom szigete, és nagyon ritkán képesek az emberek felhúzni. Három napja vagyok Newhale-ben és semmi mással nem teltek a napok, mint pakolással, pihenéssel, és egy gyors városkörúttal, amit sokkal lassabb tempóban meg aka- rok ismételni. Találtam egy írószerboltot, ahol be tudtam szerezni pár dolgot, ami hiányzott a készletemből, és egy borzasztóan túlértékelt tökös kávét is ki- próbáltam, amit végül Gina hajtott fel.

De mostani bosszúságomnak ehhez semmi köze. Ó, nem, ugyanis erről az ál- momban felbukkanó elmebajos tehet. Na meg a könyvesboltos nő, aki közölte velem, nem pajzánkodhatok az idegesítő idegennel a polcok között. Még szép, hogy erre nem fog sor kerülni.

Hogy lehettem akkora idióta, hogy elmondtam neki a következő olvasmá- nyom címét?

Másnap éjszaka arra toppantam be a boltba, hogy ott ül a kandalló mellett abban a fotelban, amit ÉN sajátítottam ki, mivel az ablak mellettit ő már le- stoppolta. És mit olvasott? Hát persze, hogy a Gyöngyház titkát…

Van egy olyan sejtésem, hogy valójában nem is olvas, csak szeretne az őrü- letbe kergetni. Habár határozottan tisztában vagyok vele, hogy én is ezt teszem vele teljesen öntudatlanul.

Totálisan az őrületbe kergetem.

Visszazökkenek a valóságba, a ködös kora reggelbe, pontosabban a kocsi zötykölésébe. Gina legalább olyan borzasztóan vezet, mint anyám, és ezt akkor sem cáfolja meg, amikor hétfőn az első napomon a Saint Antonba visz.

Egy murvás úton kerüli meg a forgalmat, hogy a város széli iskolába – amely nem messze a parttól helyezkedik el – időben odaérjünk.

Csak akkor tesz kitérőt, amikor az egyik iskolatársamat felveszi.

– Ő Lilian. Az anyja a szomszéd boltban dolgozik, és a legjobb édességeket készíti a városban. Tudja, hogy én egy órával előbb nyitok, így mindig fel- ajánlom, hogy Lilit kidobom útközben az Antonnál. Szerintem jól ki fogtok jönni – pillant rám.

– Kérlek, mondd, hogy nem fizetted le, hogy barátkozzon velem, vagy ilyesmi.

– Mi? Én? – fakad ki felháborodottan, miközben sunyin felém pillant. – Eny- nyire, kérlek, ne gondolj sokat rólam.

Halkan felnevetek, és fejemet hátravetem az ülésre. Leállunk az út szélén egy kis ház mellett, ami bár tényleg nagyon kicsi, mégis nagyon otthonosnak lát- szik. Egy szőke lány pattan le a verandáról, és ahogy felénk tart, arca minden

lépéssel egyre jobban felragyog. Tejfehér bőre van, és vibrálóan kék szeme, ami annyira világos, amilyet még sosem láttam. A haja sem kimondottan a klasszi- kus szőke, már-már a fehérre hajaz.

Nagyon erős skandináv vonásai vannak, és fogalmam sincs, hogy esetleg vannak-e viking ősök a felmenői között, de elmosolyodom a gondolatra, mert eszembe jut a harcos könyvem. Lilian mintha onnan ugrott volna ki, már csak az íj és prém hiányzik a szettjéből.

Kinyitja a hátsó ajtót, és nagyot nyögve bemászik.

– Sziasztok!

– Szia, Lili – csiripel a nagynéném, én pedig hátrafordulok.

– Szia, Zora – nyújtom a kezem, amit mosolyogva elfogad. Szinte felszissze- nek, olyan hideg a keze.

– Nagyon örülök, Lilian – mutatkozik be. – Gina már rengeteget mesélt rólad. Óvatosan pillantok a nagynéném felé, aki hangosan fütyülni kezd.

– Nem biztos, hogy szeretném tudni.

– Ó, én tudok mindent – húz elő zsebéből egy összehajtogatott papírt Lilian.

– Egy egész listám van.

– Lista – nézek rá kábán.

– Minden fontos tudni való rólad, pontokba szedve – bólint határozot- tan. – Szereted a krémcsokis ostyát, de fagyik terén inkább a savanyú ízekre voksolsz. Ötéves korod óta tanulsz angolt, így nem gondolnám, hogy bármi probléma lenne, de mivel egy kulturális mix van az Antonban, ha bárkinek az akcentusa kifogna rajtad, akkor csak keress meg.

Tátott szájjal fordulok Gina felé, aki csak megköszörüli a torkát.

– Most mi van? – sandít felém. – Lilian akart mindent tudni, én csak segítettem.

– Ezért egy listát írtál neki rólam.

– Ne aggódj, tényleg én akartam – hajol előre a lány. – Így könnyebb dolgom lesz – kacsint felém.

Lassan kifújom a levegőt, ahogy a fenyőkkel körülölelt úton haladunk végig, és meglátom az iskola hatalmas fémkapuját, ami tárva-nyitva áll.

– Tudom, hogy ideges vagy, de hamar hozzászoksz – szólal meg Gina. – Csak segíteni akartam.

– Tudom…

– Szeretjük az új diákokat, és mindenki nyitott a suliban, főleg a titkárság. Kétlem, hogy a titkárságról bárki együtt ebédelne velem órák között, de né-

miképp megnyugtat az, amit Lilian mond.

Plusz tényleg már van legalább egy ember, aki nem hagy magamra, bármi gondom adódna a suliban.

Gina bekanyarodik az épület parkolójába, ahol már sorakoznak az autók. Tudom, hogy anyám nagyban hozzátett ahhoz, hogy egy elit iskolában fe- jezhessem be az utolsó tanévet, mégis meglep a látványa annak, milyen sok tehetős diák