I. fejezet

Ezernyolcszáztizennégy október tizennyolcadikán este Metternich herceg a rennwegi villája pompás lépcsősorának tetején állt, és derűs arccal fogadta vendégeit, akik több százan voltak, köztük az orosz cár, a porosz király, és saját uralkodója, az osztrák császár. Európa a lipcsei csata egyéves évfordulóját ünnepelte. Bécsben egész nap nagyszabású ünnepségek zajlottak, és a nap Metternich rezidenciáján ért véget: a herceg időt és költséget nem sajnálva maga tervezte és szervezte az aznap esti bált. A házhoz vezető felhajtót ponyva fedte, s a vendégek hintóikból kiszállva szőnyeggel borított lépcsősoron, libériás lakájok sorfala között érkezhettek a bálterem bejáratához, ahol a házigazda és a felesége várta őket.

Az uralkodók jó ideje a bálteremben voltak, és tovább nem nagyon volt halasztható, hogy Metternich csatlakozzon hozzájuk; a meghívottak azonban végeláthatatlan sorban áradtak be, és udvariatlanság lett volna faképnél hagyni őket. Metternich és felesége – a meglehetősen csinos, intelligens Eleonore, született Kaunitz hercegnő – egymásra pillantottak, s ebből az egy pillantásból is jól megértették egymást.

A mellettük álló lakáj bejelentette az épp soron következő vendéget.

– Le comte Charles Zichy de Zich et Vásonkeő, la comtesse Julie de Zichy née Festetich[1].

Metternich sugárzó mosollyal üdvözölte az elébe álló házaspárt: a kövérkés, vöröses hajú, rövidlátó férjet és törékeny, feltűnő szépségű, fiatal feleségét. Fesztelenül beléjük karolt, és jobbján a férjjel, balján a feleséggel megindult a bálterembe, egy utolsó pillantást küldve a hitvese felé, amely azt jelentette, fogadja egyedül az érkezőket, mert neki máshol van dolga.

– Engedjék meg, hogy végigkísérjem önöket a ma este látnivalói között! – mondta csevegő hangon a házaspárnak, miközben bevezette őket a terembe. – Az első attrakció egy léghajó lesz. Innen a balkonról láthatják majd a legjobban, ahogy a levegőbe emelkedik.

Szaporán lépkedett, ügyesen kerülgette az embereket a tömegben, közben köszöngetett jobbra és balra, s vendégeit egyenesen a teremnek abba a részébe irányította, ahol Ferenc császár, valamint a cár és a porosz király üldögéltek kényelmes karosszékükben, terített asztal mellett. Mikor Zichy Júlia észrevette, hogy merre tartanak, ijedten torpant meg.

– Kérem, kísértessen minket inkább a családunkhoz, Zichy miniszter úrhoz.

Metternich meglepetten nézett a tiszta, barna szempárba. Gyakorlatilag most nézte meg először, ki is az, akit maga után húz annak érdekében, hogy császára elé juthasson. Nem volt valószínű, hogy bárki azok közül, akik ezen az estén házának vendégei voltak – márpedig Európa krémje volt jelen – ne akarna a három uralkodó közvetlen közelébe jutni. Ám rögtön megfejtette a rejtélyt, miért is nem akar Zichy Julie az uralkodók elébe kerülni. Eszébe villant a titkosrendőrség néhány nappal azelőtti jelentése – mert természetesen a Bécsbe érkező valamennyi uralkodó, miniszter és követ szoros megfigyelés alatt állt –, amely arról számolt be, hogy a porosz király kitüntető figyelmet szentel Zichy miniszter menyének, az angyali szépségű Zichy Julie-nek, úgy tűnik azonban, hogy a grófnénak terhére van az udvarlás, és az erénye minden rendelkezésre álló adat szerint kikezdhetetlen. Mikor Metternich a jelentést olvasta, nem igazán adott hitelt ez utolsó sornak. Nehezen tűnt elképzelhetőnek, hogy egy ilyen szépségű nő, aki ennyi kísértésnek van kitéve, hűséges maradjon idősödő, unalmas és cseppet sem előnyös külsejű férjéhez a bécsi kongresszus vidám forgatagában, ahol oly megbocsátóan kezelik az efféle kis kicsapongásokat. Ám most, hogy előtte állt ez a lesütött szemű, dísztelen fehér ruhába öltözött, halk szavú asszony, akiből a kacérságnak a szikrája is hiányzott, s aki most is inkább kereste apósa társaságát, mint három uralkodóét s Ausztria kancellárjáét, immár nem volt kétsége afelől, hogy a jelentés igazat szólt.

– Természetesen – hajolt meg az asszony előtt, s intett egy lakájnak, hogy vezesse őket, ahová kívánják, de elkésett, mert a porosz király észrevette őket, s egyenesen feléjük tartott. Frigyes Vilmos legalább olyan zavarban volt, mint Zichy Julie, esetlenül áll meg előtte, s zavarában ostoba szóáradatot zúdított a fiatalasszonyra.

– Grófnő, micsoda öröm, hogy ismét láthatom. Végre alkalmunk nyílik befejezni azt az érdekfeszítő beszélgetést, amelyet legutóbb – emlékszik, ugye? – Lichnovszkyék soirée[2]-ján tapintatlanul félbeszakított a würtembergi király, az a korlátolt alak. Tudja, azóta is bánt, hogy akkor nem tudtam egészen árnyaltan elmondani önnek a nézeteimet a hazámmal kapcsolatban, mert boldogtalanná tesz a tudat, hogy esetleg nem helyesen ítél meg, és hitelt ad mindazon rágalmaknak, amelyekkel ellenségeim illetnek – árulkodó oldalpillantást vetett Metternichre, politikai ellenfelére. – A hadsereg! Comtesse, hiszem, hogy ezen múlik egy ország ereje. S a katonák becsvágyát táplálni kell. Magam szoktam vezetni a díszszemléket, s olyan egyenruhát terveztettem…

Julie-nek esélye sem volt félbeszakítani a királyt. Vörös arccal állt a büféasztal mellett, mindig egy-egy lépést hátrálva, ahogy Frigyes Vilmos folyton közelebb lépett volna hozzá, közben segélykérő pillantásokat vetett a férje felé. A férj, Carl Zichy nagyon is jól értette ezeket a pillantásokat, és szerette volna kiszabadítani a feleségét a porosz király terhes társaságából, csakhogy erre nem volt mód: furcsa lett volna, ha elhúzza hitvesét az uralkodótól. Tűrnie kellett, hogy egy lakáj az apjához, a miniszterhez kísérje, és ott kellett hagynia Julie-t egyedül a porosz királlyal. Ellentmondásos érzelmek kavarogtak benne, egyszerre volt büszke arra, hogy szépséges feleségének ilyen sikere van, és tudta, hogy Julie a pokolba kívánja az egész bált, legszívesebben otthon maradt volna a gyermekeikkel. Mindezek ellenére mély féltékenység is gyötörte.

Metternich nem foglalkozott velük tovább. Neki a cárhoz kellett jutnia, mert fontos megbeszélnivalói voltak vele, de a cár ekkorra eltűnt a neki kijelölt helyről, Ferenc császár mellől, így a herceg továbbhaladt a tömegben, hogy valamiképpen rátaláljon.

Metternich ekkor negyvenegy éves volt, és pályája töretlenül ívelt felfelé. Kívülről nézve nem volt nála sikeresebb és irigylésre méltóbb férfi a teremben: élvezte Ferenc császár feltétlen bizalmát, Napóleon bukása után Bécsbe szervezte egész Európát, hogy a konferencián megalkossák azt az új rendet, amely megalapozza a kontinens tartós békéjét. Mégsem volt teljesen elégedett a dolgai állásával. A kongresszus nem éppen arra haladt, amerre ő szerette volna. Frigyes Vilmos Szászországot akarta megszerezni, Sándor cár orosz fennhatóság alatt egyesítette volna Lengyelországot. Mind olyan követelés, amely súlyosan veszélyeztetné az európai egyensúlyt, s benne Ausztria nagyhatalmi pozícióját.

A politikai nehézségek mellett legalább ugyanannyi gondot okoztak Metternichnek a magánéleti problémái. Mert bár házassága a korábbi kancellár, Kaunitz herceg lányával harmonikus és kiegyensúlyozott volt, és hangsúlyt helyezett rá, hogy mindenkor megadja családjának a kellő figyelmet és tiszteletet, mindez nem gátolta abban, hogy színes szerelmi életet folytasson. Sajnálatos módon akkori szeretője, Sagan hercegnője, a társaság által ünnepelt, isteni termetűnek nevezett Wilhelmine néhány napja olyan levelet írt neki, amit lényegében szakításként kellett értelmeznie. Az ügy a vártnál jobban megviselte Metternichet, szerelmét bizonygató, könyörgő leveleket írt a hölgynek minden siker nélkül, s az eset komolyan hátráltatta, hogy megfelelőképpen foglalkozhasson a munkájával.

A megszakítás nélküli munka, az éjszakába nyúló, egymást követő bálok, ünnepségek és estélyek ráadásul eddigre jól kifárasztották, egyébként nemcsak őt, hanem a konferencia többi résztvevőjét is, azzal a különbséggel, hogy vendégeivel szemben neki eleget kellett tennie a házigazda feladatainak, s ez nem kevés munkával, szervezéssel és költséggel járt. Egyszóval, megvoltak a maga nehézségei Metternich hercegnek. Ráadásul a herceget, akit a politikában nehezen lehetett volna már bármivel meglepni, ezen az estén sikerült másodjára megdöbbenteni: először azon lepődött meg, hogy Zichy Julie valóban olyan erényes, amint a jelentések állították róla, másodszor azon, hogy Wilhelmine valóban olyan erkölcstelen, amint azt a jelentések sugallták. Mikor ugyanis végre rátalált a tömegben a cárra, és hozzá akart volna lépni, hogy újabb rövid eszmecserét folytasson vele Lengyelországot illetően, azt kellett látnia, hogy a cár mellett szorosan Wilhelmine áll, s olyan dölyfös és visszautasító pillantásokat lövell feléje, amelyet nehezen lehetett volna félreérteni. Metternich megtorpant, de nem lett volna igazi diplomata, ha mély sértettségének a legkisebb jelét adta volna. Bár jól hallotta a lány gúnyos nevetését, s tudta, hogy neki szól, változatlan derűs arckifejezéssel hátat fordított nekik; és miközben lázasan gondolkozott azon, hogy mi történhetett és mit keres a leány a cár oldalán, jelt adott az ünnepség megkezdésére.

Fanfárok harsantak, dob pergett, valahonnan előkerült a felesége, s a császárhoz és császárnéhoz léptek, hogy a balkonra kísérjék őket. A balkonról letekintve a kertbe, fáklyákkal körülvett kis téren állt a léghajó, amelyről az imént Zichyéknek beszélt, s amelyet addigra teljes mértékben előkészítettek a felszállásra, s csak a környező fákhoz kötött kötelek nem engedték felemelkedni. Kosarát számos szalag és egyéb cicoma díszítette, s amint abbamaradt a harsonák zúgása, elvágták a köteleket, és a léghajó azonnal a magasba emelkedett. Az igazi meglepetés ezután következett, mert ekkor vált láthatóvá, hogy a kosarára erősített kötelekkel a magasba emelt valamit: egy hatalmas, megfestett napot, amelyre a három uralkodó címerét is jól láthatóan odafestették. A társaság el volt ragadtatva, és tapssal jutalmazta a produkciót. Ferenc császár meleg szavakkal gratulált a jól eltalált látványossághoz.

– Köszönöm, felség, de ez még csak a kezdet. Kérem felségteket, hogy fáradjanak le a kertbe, és tekintsék meg a további attrakciókat – szólt a balkonon felsorakozó uralkodóknak. Sándor cár leereszkedő mosollyal indult meg a kertbe vezető lépcsősor felé, oldalán továbbra is Wilhelminével, aki olyan természetességgel karolt a cárba, mintha legalábbis a felesége volna, s nemhogy nem szégyenkezett árulása miatt, de Metternich mellett elhaladva nem átallott még egy diadalmas mosolyt is küldeni feléje. Metternichnek összeszorult szíve hűtlen szeretőjét látván. Tisztában volt Wilhelmine igazi természetével, „naponta hétszer vétkezik, és oly gyakran szeret, ahogy mások étkeznek”, ahogy szokta róla mondani bizalmas körökben. Mégis ellenállhatatlanul vonzódott hozzá, s most igazi fájdalmat érzett, hogy az asszony nyilvánosan megtagadta. Magához intette a rendőrfőnökét, Hager bárót.

– Még ma este tudni akarom, mi történt Sagan hercegnő és a cár között. Hogyhogy erről nem tudtunk korábban? Azon túl, hogy a helyzet mélyen megalázó rám nézve, veszélyektől sem mentes, hiszen Sagan hercegnő mindeddig bizalmasom volt, s most minden jel arra mutat, Sándor cárhoz pártolt át.

A rendőrfőnök megígérte, hogy amint lehet, visszatér a válasszal.

Az ünnepség jól sikerült. Metternich erre az estére ideiglenes építményeket emeltetett a kertjében pogány templomok mintájára – Mars, Apolló és Minerva tiszteletére, valamint a békének, a művészeteknek és az iparnak szentelt templomot. A vendégsereg mind végigjárhatta az épületeket, s belsejeikben kiállításokat szemlélhetett meg. Majd az angolpark kanyargós ösvényein haladva a társaság kis tisztásra érkezett, ahol félkörben kényelmes foteleket helyeztek el, ahonnét nagyszabású, tűzijátékkal kísért pantomimjátékot tekinthettek meg a környező bokrok takarásában megbújt zenészek játékától kísérve. Az előadás hatásos volt, a közönség nagy tetszéssel figyelte. A Viszály alakja fáklyával a kezében egy harci kocsin száguldozott fel-alá a színpadon. A kocsit három fekete ló húzta. Majd csatajelenet következett lovasrohammal és egy elképzelt város ostromával. A nők és a gyermekek a béke templomába menekültek.

Az előadás közben, tekintettel a csípős hidegre, a figyelmes házigazda most vastag takarókat osztogatott körbe a hölgyeknek. A hölgyek ugyanis nem szabadtéri tartózkodásra készültek, vékony anyagú, váll nélküli, magasított derekú ruhájuk fülledt báltermekhez volt kitalálva, s szerencsésnek mondhatta magát az az egy-két hölgy, aki valamilyen vékony felöltőt tudott keríteni magára. Legjobban fázhatott Bagration hercegné, Metternich korábbi és Sándor cár jelenlegi szeretője, aki különösképpen kedvelte az áttetsző, fátyolvékony tüllanyagból készült ruhákat, amelyeken átsejlett pompás alakja. A pletykák szerint gyakran félig nedvesen húzta magára ruháját, hogy jobban kiadja formáit – ha ezen az estén is így tett, csúnya megfázásnak nézhetett elébe.

Közben az előadás haladt a boldog végkifejlet felé. A Viszályt elüldözték, áradó zene jelezte a béke beköszöntét. Egy-egy szövetséges ország zászlójával fellobogózott kocsi vonult fel, a katonák, a béke templomából előmerészkedő nők és gyermekek a színpad közepére elhelyezett béke oltára köré gyűltek és hálaadó himnuszt énekeltek. A jelenlévők, akik közül néhányan testközelből élték át az elmúlt időszak háborús eseményeit, meghatottan figyelték az előadást. Miután a társaság kigyönyörködte magát a kertbéli látványosságokban, visszatért a villába, ahol kezdetét vette a bál. A hölgyek megkönnyebbülten vették tudomásul, hogy a bálterem, sőt a folyosók is kellemes melegre vannak fűtve.

A bál javában zajlott, mikor a rendőrfőnök Metternichhez lépett.

– Fény derült mindenre. Sándor cár egészen egyszerűen megzsarolta Sagan hercegnőt.

Metternich felhúzta a szemöldökét érdeklődése jeleként, mire Hager rendőrfőnök belekezdett a részletek elbeszélésébe.

– Tudniillik, a történet úgy szól, hogy Sagan hercegnőjének az első házasságából származó gyermeke most Oroszországban él a mostohaanyjával. A hercegnő szeretné a lányát hazahozatni s maga mellé venni.

Metternich türelmetlenül bólintott. Ezt tudta. A rendőrfőnök folytatta:

– Ezért megkérte excellenciádat, hogy járjon közbe Sándor cárnál annak érdekében, hogy a leányt hazaengedje a mostohaanyja.

– Így van. Megtettem, és ígéretet kaptam a cártól, hogy eljár a leány hazahozatala érdekében.

– Igen, csakhogy közben önnek a cárral való kapcsolata az utóbbi néhány napban, a Lengyelország miatti vitájuk miatt igencsak megromlott. Azt kell mondjam, a cár nagyon haragos önre, s biztosan tudjuk, hogy Ferenc császártól az ön eltávolítását kérte, mert, mint mondotta, önnel nem lehet eredményesen tárgyalni.

– Erről is értesülve vagyok.

– A cár most mindent elkövet, hogy önnek kellemetlenséget okozzon, s ezért azt mondta Sagan hercegnőjének, hogy abban az esetben fog segédkezni a leánya hazahozatalában, ha a hercegnő nyilvánosan szakít önnel.

Metternich vonásai megkeményedtek ilyen aljasság hallatán. Másrészt érthetővé vált Wilhelmine viselkedése.

– Arról egyelőre nincs információnk – folytatta Hager báró –, hogy Sagan hercegnője és a cár közötti kapcsolat mennyire mélyült el. Úgy tűnik azonban, Sagan hercegnője Windischgraetz herceggel újította fel a barátságát, a cár pedig továbbra is az ön korábbi barátnéját, Bagration hercegnőt tünteti ki figyelmével. Mindebben azonban nem lehetünk teljesen bizonyosak, mivel az az érdekes helyzet állt elő – bár excellenciád ezzel tisztában van –, hogy a hölgyek, akik egyébként szenvedélyesen gyűlölik egymást, ugyanabban a házban bérelnek lakást.

Metternich sóhajtott.

– Igen, igen. A Pálma Palotában. Wilhelmine az első emeleten balra, Bagration hercegné pedig a jobbra található lakásban. Mondanom sem kell, ugye, kedves Hager, hogy huszonnégy órában figyeltesse a házat. S ha feltűnik a cár, tudnom kell, melyik hölgyhöz tér be.

A rendőrfőnök szolgálatkészen bólintott, majd eltűnt a tömegben. Metternich szokásos mosolyát magára erőltetve egyik mellette álló vendégével kezdett gondtalan csevegésbe, ám közben megfeszítetten gondolkozott. Sagan hercegnő megalázó viselkedésére csak egyetlen méltó válasz volt adható: sürgősen új szerető után kellett néznie.

Zichy Julie-re a porosz király mellett talált rá, az asszony hálás tekintettel fogadta, amikor elkérte táncolni. Szemérmesen lépegettek egymás mellett a menüett ritmusára, és Metternich kísérleteire – az aznapi díszszemle eseményeire tett megjegyzéseire – Julie csak szűkszavú válaszokat adott. Metternich érezte, hogy nem halad vele semerre sem.

– Vous êtes toute pâle[3] – váltott ezért taktikát, s hirtelen abbahagyta a táncot is. – Mondja, kedves Julie, jól érzi magát?

Az asszony csodálkozva nézett rá. Semmi baja sem volt.

– Egy kis friss levegő talán jót tenne – erősködött Metternich, és kivezette az asszonyt a bálteremből. Julie, aki nem volt ahhoz szokva, hogy ellenkezzék bárkivel, engedelmesen követte. Metternich a bálterem mögötti egyik szalonba vezette az asszonyt, amely arra szolgált, hogy a táncban elfáradt párok felfrissítsék magukat – csíkos kárpitú kanapék, étellel-itallal dúsan megrakott rokokó asztalkák álltak benne. Egy félreeső üres sarokba ültette le az asszonyt. Megdicsérte visszafogott, elegáns fehér ruháját, amely sokkal szebb, mint a többi nő gyémántokkal kivarrt, felcicomázott báli ruhája. Likőrt töltött neki, hogy „egy kis színt kapjon az arca”, majd, mivel a bókokra csak halvány mosoly volt a jutalma, témát váltott, s gyermekeiről kezdte kérdezni Julie-t. Most végre jól választott tárgyat. Julie felmelegedett, a témától és a likőrtől egyaránt, és beszélni kezdett, mert a gyermekeire büszke volt, s nem érzett hátsó szándékot az érdeklődésben. Metternich jókedvűen figyelte, miként enyhülnek meg a szigorú, ijedt vonások, miként telnek meg élettel és melegséggel az addig lesütött szemek. Észre sem vették, hogy megszűnt körülöttük a külvilág, úgy belemerültek a beszélgetésükbe, egészen addig, míg a rendőrfőnök meg nem állt mellettük, bár tisztes távolban, de azért jól láthatóan, s a torkát köszörülte. Metternich ingerülten nézett fel rá.

– Mi tehetek önért, báró úr?

– Behatolókat fogtak el a parkban, méltóságos úr.

Metternich arca elkomorult. Ez nem tréfa, a háborús idők emléke még élénken élt, a terem meg tele volt koronás főkkel.

– Miféle behatolókat?

– Schmidt rendőrtanácsos úr jelentette az imént – nézett hátra egy sovány kis ember felé a rendőrfőnök aggódva –, magam nem láttam még őket. Kint vannak a kertben, hatan, fegyvertelenek, szoros őrizet alatt. Kérdezni akartam, mielőtt letartóztatjuk és elvitetjük őket, akarja-e excellenciád megtekinteni őket.

Metternich kelletlenül kelt fel Julie mellől. Elnézést kért, de – mint mondta – a jelenlévők biztonságánál nincs előrébbvaló, s gondterhelten megindult a rendőrfőnök nyomában, ki a kertbe. A kivilágított épületből kiszűrődő fény hamar megfogyatkozott, előttük s mögöttük egy-egy lakáj haladt égő fáklyákkal a kezükben, ez adott csak valamennyi világosságot. Az angolpark fái eltakarták a holdat. A báli zene egyre halkabb lett, majd teljesen elhalt, csak lépteik hangja hallatszott a kavicsos ösvényen. Az októberi park hideg párát lehelt. Eleinte találkoztak néhány, parkban enyelgő párral, akik a fáklyák fényére ijedten rebbentek szét, s szemrehányó tekintettel nézték a társaságot, akik megzavarják nyugalmukat. Mint ez a Széchenyi gróf is, aki a sógornőjével karba öltve sétált a vaksötét kerti utakon. Metternich és csapata tapintatosan félrenézett, míg elhaladtak mellettük, de a kancellár nem tudott elnyomni egy félmosolyt. Széchenyi gróf – Julie cousinja – gondolta, s ha nem aggódott volna a behatolók miatt, még vidám is lett volna.

A park hátsó részébe érve újabb fáklyák fénye mellett álldogált tucatnyi ember. Hager báró titkosrendőrei voltak, akik olyan szoros körben fogták közre a behatolókat, hogy az odaérkező Metternichék mindaddig nem láttak belőlük egyáltalán semmit sem, míg a férfiak kissé széjjel nem váltak, hogy csak félkörívben vegyék körül az ismeretleneket. Ekkor Metternich és a rendőrfőnök előtt láthatóvá váltak a veszélyes bűnözők: hat-hét fiatal fruska, kislányok, egyik sem volt több tizenhat évesnél. Mind teljesen egyforma öltözéket viselt, nyilvánvalóan valamilyen iskolai egyenruhát, tisztát, jó anyagból valót. A kislányok halálra váltan álltak a náluk több fejjel magasabb, zord arcú férfiak gyűrűjében. A rendőrfőnök rettenetes zavarba jött, hogy nem ellenőrizte emberei állítását, s feleslegesen riasztotta a kancellárt.

– Bocsásson meg excellenciád – hebegte zavartan. –Engem úgy értesítettek…

A kancellár azonban vidáman leintette, és megkönnyebbülten felnevetett, amiért nem kell merénylettől tartania. S bár már tudta, hogy mi történhetett, barátságos hangon mégis kérdőre vonta a lányokat.

– Elárulnák a kisasszonyok, hogy mit keresnek a kertemben éjnek évadján?

A lányok lángvörös arccal méregették bokáig érő szoknyájuk alól kikandikáló csinos topánkájukat. Metternich már épp rendelkezni akart volna felőlük, mikor, nem kis mulatságára, az egyik leány feltekintett, sőt előrelépett, hogy láthatóvá váltak a kalapja mögül előbukkanó világosbarna fürtjei és nagy, ibolyakék szemei. Félelem nélküli, tisztán csengő hangon megválaszolt neki:

– Mi a szaléziánus kolostorból jövünk. – A háta mögé mutatott, feleslegesen, mert mindenki tudta, hogy a kolostor szomszédos a kerttel. A válasz megerősítette Metternich sejtését: a szaléziánus apácáknál leánynevelő intézet működött, onnan jöttek át valamiképpen a zárdanövendékek. A kolostor körül magas kőfal állt, az épület ablakát vasrácsok védték, már csak annyi rejtély maradt, hogyan juthattak át a gyermekek.

– Az ablakunkból láttuk a tűzijátékot, gyertyaoltás után leszöktünk a kertbe, s mivel a hátsó kertkapu valamiképpen nyitva felejtődött ma éjjel, átjöttünk, hogy mi is szórakozzunk – folytatta a lány, és beszámolójában nyoma sem volt bűntudatnak, hanem sokkal inkább büszkeség csengett a hangjában, hogy mindezt keresztül tudták vinni. Mindeközben olyan bájos volt, hogy nem lehetett rá haragudni.

Hager báró, hogy rövidre zárja a számára rendkívül kínos incidenst, előlépett, és utasította Schmidt rendőrtanácsost.

– Kísérjék vissza a kisasszonyokat a kolostorba, ahol bizonyosan elnyerik majd a büntetésüket. – Ezután a kancellárhoz fordult. – Bocsásson meg excellenciád, hogy feleslegesen ide fárasztottam – ismételte. – De a mostani nyugtalan időkben komolyan kell vennem minden hasonló bejelentést.

Metternich helyeselt, és nem is hagyta annyiban a történteket.

– Azt értem, hogy a kolostor kapuja nyitva maradt – mondta a lányoknak. – Viszont hogyan jutottak be az én kertembe, mikor valamennyi bejáratnál őrök posztolnak?

Ismét ugyanaz a lány vállalkozott, hogy megadja a választ.

– Az lehetséges, de a kerítés a kolostor felőli részen szinte romos. Akkora nyílások vannak rajta, amelyen excellenciád is könnyedén átférne, nemhogy mi!

A többi lány továbbra is szemlesütve állt, azonban társnőjük válaszára nem tudták palástolni jókedvüket, és elfojtott nevetés hallatszott. A rendőrfőnök ábrázata, ha lehet, mélyebb vörösre váltott zavarában, és már nyitotta a száját, hogy rendreutasítsa a szemtelen leánykát, ám Metternich magához ragadta az ügy elintézését. Hager báróval visszaküldette a lányokat a zárdába, s meghagyta, hogy a kolostor rendfőnöknője semmilyen körülmények között nem értesítheti a gyermekek szüleit a kihágásról. Ismerte a kertje szomszédságában lévő zárdát, előkelő családok leányai nevelkedtek benne, így bizonyos lehetett, hogy nem egynek a szülője jelen volt a bálon aznap, és semmiképpen nem akarta, hogy kiderüljön: a biztonsági előírásokat egy csapat zárdanövendéknek is sikerült kijátszania. Hager báró aznap este elbocsátott a szolgálatából néhány embert a kert hanyag őrizete miatt, s ezzel az ügy hivatalos része le volt rendezve.

Metternich pedig hajnalban, mikor a bál véget ért, és végre nyugovóra térhetett volna, hogy néhány órát pihenjen a rá váró zsúfolt, munkás, nehéz nap előtt, egy ív papirost terített maga elé az íróasztalára, s nekilátott, hogy megírja első levelét Zichy Julie-nek.

II. fejezet

Madame d’Otalie életének egyik legszörnyűbb éjszakája volt ez. Az apácafőnöknő arra ébredt, hogy valaki belekapaszkodott az utcára néző kapu súlyos, oroszlánfejes rézkopogtatójába, s egyre csapkodta olyan erővel, hogy a teljesen kihalt utcán visszhangoztak az ütések. Az éjjeliőr nővér elaludhatott, mert igen sokára szűnt meg a zaj, jelezve, hogy végre beengedték az éjszakai látogatót. Addigra Madame d’Otalie is felhúzta magára nappali ruháját, mert gyanította, hogy nem mindennapi dolog miatt törnek így rá a kolostorra az éjszaka közepén. Nem csalódott ebbéli sejtésében, néhány perc múlva ugyanis az egyik testvér ijedt arca tűnt fel az ajtónyílásban, s azonnal lehívta a nagyterembe; lefelé menet fojtott hangon tudomására hozta a legfontosabb értesüléseket. Hat növendék kiszökött a kolostorból az éjjel, átmásztak a kancellár kertjébe, s most a rendőrfőnök személyesen hozta vissza őket.

Hager rendfőnök négyszemközt akart vele beszélni. Elmondta, botrányos, hogy ilyen megtörténhet egy zárdában. Ezek a lányok a birodalom arisztokráciájának gyermekei, ha valakikre minden körülmények között vigyázni kellene, hát ők azok. És egyáltalán, miképp lehet ilyen helyzetbe hozni Ausztria kancellárját, hogy felügyelet nélkül kóborló, szökött növendékek jelenjenek meg az estélyén!

Madame d’Otalie teljes mértékben átérezte a mulasztás súlyát, a rendőrfőnök beszéde alatt lélekben felkészült a legrosszabbra, arra, hogy azonnal menesztik az intézet éléről, s hogy nyilvánosan kell majd bocsánatot kérnie a lányok szüleitől. Ám várakozásával ellentétben a rendőrfőnök, miután megfenyegette, ha hasonló eset ismét előfordul, annak igen súlyos következményei lesznek, egy meglepő mondattal hirtelen lezárta dörgedelmeit:

– Mondanom sem kell, hogy az esetet a legszigorúbb titokban kell tartani, arról senki nem értesülhet, legkevésbé a kislányok hozzátartozói! Megértette, asszonyom?

Madame d’Otalie ugyan egyelőre nem értette a rendelkezés okát, de rábólintott, s igazán a kolostorbeli nevelés javára kell írni, hogy kifelé semmi nem látszott a lelkében dúló viharokból, hanem rezzenéstelen arccal állta végig a megbeszélést, míg a rendőrfőnök a fejére olvasta a súlyos vétket; s az utolsó kérdésre vonatkozó fejbiccentése is igazán méltóságteljesre sikerült.

– Természetesen, uram. Legmélyebb sajnálatunkat fejezzük ki az eset miatt. Bizonyos lehet benne, többé nem fordul elő ilyen. S ha az az óhaja, nem értesítjük a gyermekek szüleit.

– A gyermekekkel is meg kell értetni, ha az eset napvilágra kerül, az intézetből való kicsapatásukat vonja maga után.

Madame d’Otalie megkönnyebbülhetett volna ugyan, hogy nem kell bevallania a szülőknek a botrányos esetet, mégis visszahőkölt, mivel az utolsó utasítás ellenkezett erkölcsi elveivel.

– Tehát vétkük után arra utasítsam a gyermekeket, hogy újabb vétket kövessenek el, azaz hallgassák el gondviselőik elől, mit tettek?

Hager rendőrfőnök azonban nem volt fogékony ilyen morális finomságokra. Metternich egyértelmű utasítása volt, hogy a botrányt el kell kerülni.

– Így van. Ön intelligens asszony, beláthatja, milyen következményekkel járna, ha kiderülne: Ausztria kancellárjának háza, amely koronás főkkel és egyéb előkelőségekkel volt zsúfolva ma éjjel, annyira biztonságosan volt őrizve, hogy egy csapat iskolás lány gond nélkül bejutott a kertbe.

Madame d’Otalie végre megértette, és megígérte, hogy eleget tesz az utasításnak. Egyben elhatározta, hogy példásan meg fogja büntetni a növendékeket – a saját jól felfogott érdekükben.

Miután a rendőrfőnök hivatásához illő komor ábrázattal eltávozott, magához hívta az apácát, aki a lányokat átvette, kikérdezte, pontosan kikről van szól, s gondosan feljegyezte a neveket. Kiderült, hogy a lányok még mindig az előtérben álldogálnak, mert a főnökasszony utasítása nélkül senki nem merte visszaküldeni őket a hálókörletükbe.

– Helyes – mondta a főnökasszony. – Maradjanak csak ott továbbra is. Állítsd fel őket egymástól méteres távolságban, álldogáljanak még egy ideig, egymáshoz nem szólhatnak, enni-inni nem kaphatnak. Egyesével vezesd elém őket, mindegyikkel külön-külön fogok beszélni, s ha végeztem valamelyikkel, kísérd vissza a helyére.

A kandallón álló órájára tekintett, amely éjjel fél kettőt mutatott.

– Ha minddel végeztem, vezesd őket a kápolnába imádkozni, majd a könyvtárba. Ma éjjel nem fekhetnek le. Ébresztőkor szokott menetben induljon a napjuk, reggelit nem kaphatnak, legelébb ebédkor juthatnak ételhez. Most pedig hozd elém az első növendéket. Az előtte fekvő papírra tekintett, s kiválasztott egy nevet:

– Crescence, Seilern.

Barna hajú, ibolyakék szemű lány lépett a terembe.

• • •

Alig két nappal később Crescence anyja és a nagybátyja jelent meg Madame d’Otalie fogadótermében; azért jöttek, hogy rövid időre elkérjék a lányt a zárdából, és magukkal vigyék egy aznapi összejövetelre. Madame d’Otalie nem szívesen engedélyezte az eltávozást. Bár a kihágásról nem számolhatott be, azt azonban kertelés nélkül elmondta, hogy egyáltalán nincs megelégedve Crescence magaviseletével. Engedetlen, szabályokat nem tisztelő, önfejű leány. Tanulmányaiban ugyan tehetséges, azonban túlságosan élénk, s az iskola számos rendszabályát egyszerűen figyelmen kívül hagyja. Crescence édesanyját szemmel láthatóan kevésbé hatották meg a zárdafőnök szavai, annál inkább a nagybácsit, aki úgy állt az apáca előtt összeszorított szájjal, mintha őt magát illették volna szemrehányással.

– Mindezek után nem javaslom – feltéve, hogy komoly indokuk nincsen rá –, hogy magukkal vigyék a növendéket. Inkább büntetést, nem pedig jutalmat érdemel.

A nagybácsi – egyúttal Crescence gyámapja a kislány édesatyjának halála óta – szigorú és rideg, mindamellett praktikusan gondolkozó ember volt. Crescence menjen férjhez minél előbb, kössön előnyös házasságot, hogy segítse nem éppen fényes anyagi helyzetben lévő családját és ő szabadulhasson a terhes gyámkodás alól. A zárdában pedig nem fog férjre találni.

– Engedelmével a kislányt elhozzuk. De biztosíthatom felőle, hogy meg fogja kapni tőlem a szükséges iránymutatásokat.

Így tehát Crescence fülig érő szájjal távozott a zárdából, anyja és gyámatyja által közrefogva és társnői irigy tekintetétől kísérve. Még inkább felvidult, mikor a kocsiban az anyja közölte, hogy délután Zichy Molly teájára hivatalosak az egyik legdivatosabb bécsi szalonba. Jókedvűen tervezgették az estét; ruhákról, várható vendégekről, ismeretségekről beszélgettek, így a kislánynak fel sem tűnt, hogy nagybátyja zord hallgatásba merül – már csak azért sem, mert Seilern nagybácsi szinte mindig, ok nélkül is zord hallgatásba szokott merülni. Mikor azonban hazaérkeztek a bécsi Wollzeilén található fényűző, kényelmes otthonukba, a gyámatyja bezárkózott vele a szobájába, és majd egy óráig szónokolt neki.– Az ön szeszélye és vadsága még mindig megbotránkoztatja azt a nyugalmas és boldog kört, melyben szerencséje van élni. Ha már most, mint kisleány megveti mindazt, ami saját nemét tiszteletre méltóvá teszi, ha ebben a korban sem tudja fékezni szenvedélyeit, ne remélje, hogy az én házamba visszatérhet. Úgy nem marad más hátra, mint hogy szigorú felügyelet mellett valamely harmadik házban helyezzem el, ahol családja nem venne magáról tudomást, nehogy elsüllyedjen a szégyentől, hogy ilyen leányt nevelt, aki már ebben a korban fékezhetetlen!

Seilern nagybácsi a fenyegetések után rátért a fiatal leányok által követendő helyes út taglalásába.

– Szüntelen áhítat, engedelmesség, határtalan alárendeltség, szelídség! Ezek azok a jellemvonások, melyek a fiatal leányokat ebben a korban kedvessé teszik. Gőg és hiúság, még ha szépséggel, kellemmel, tehetséggel jár is együtt, kiállhatatlanná teszik az ifjúságot. Válasszon, kellemes életre vágyik inkább, vagy arra, hogy családja eltaszítsa? Figyelni fogom ma este, ha a legkisebb hibát véti az illem ellen, ha a legkisebb feltűnést is kelti, tudni fogom, mi legyen a büntetése. Ezzel mindent elmondtam, további viselkedésétől várom, vajon mit tehetek magáért…[4]

A bácsi szokott határozottságával fordult sarkon, s hagyta magára a kislányt, gondolkozzon az elhangzottakon. Crescence kibámult az ablakon, gondolatban a vállát vonogatta. Ha a szidalmakat az édesanyjától kapná, az megviselte volna. De a nagybácsi mindig elégedetlen volt vele is, Jennyvel is, a nagybácsinak nem lehetett a kedvében járni. Pontosan érezte, hogy nem szereti őket, még az anyját sem. Miért zavartassa magát akkor a nagybácsi neheztelése miatt? Lepergett róla minden, amit mondott neki.

Halkan nyílott az ajtó. Édesanyja volt az, magához ölelte – milyen régen nem ölelte már így! – s vigasztalni kezdte. Mindegy is volt, mit mond, Crescence már az ölelésből érezte, teljes bizonyossággal, nem lehet igaz, amit a nagybátyja mondott, az anyja nem gyűlöli őt, nem szégyelli, és soha nem fogja eltaszítani. Belekapaszkodott a nyakába, mint kisgyermekkorában.

– Ne sírj, kismadárkám – vigasztalta, pedig Crescence nem a nagybátyja miatt sírt, hanem csak azért, mert olyan régóta hiányolta már az anyja közelségét. – Ne sírj, ismered a nagybácsit, szívtelen, kemény ember, ne is törődj vele… Töröld meg most már a szemed, innentől úgyis csupa vidámság vár ránk. Soirée Zichy Mollyéknál! Jenny kint vár, hogy megmutassa, milyen ruhákat varrattunk neked! Mosd meg, kicsikém, az arcod, nem lenne jó, ha kisírt szemekkel érkeznél, ugye?

Crescence egy óra múlva éppen olyan örömmel készülődött Zichy Mollyékhoz, mint azok ketten.

• • •

Zichy Molly büszke volt rá, hogy a szalonja az egyik legelső Bécsben, és nem csupán azért a legelső, mert a belügyminiszter menyeként vendégei között a legfelső társaság tartatott számon, nem is csak azért, mert költséget nem kímélve házát a vendégfogadásra legalkalmasabb és legfényűzőbb módon rendeztette be, hanem leginkább azért, mert esetében az arisztokrata hiúság igazi vendégszeretettel párosult. Zichy Molly az öreg Zichy Károly belügyminiszter legidősebb fiának, Ferencnek volt a felesége. A viszonyítás legtöbbször fordítva hangzott el: Zichy Ferenc, tudják, Mollynak a férje. Ferenc jelentőségét jól jelzi, hogy háta mögött Mollónak hívták.

A megszokottól eltérően ezen az estén Zichy Molly a családtagokat s a legközelebbi barátait fogadta. A szűk körű, családias thé dansant[5]-nak beharangozott alkalmon azért még így is meghívottként szerepelt vagy húsz-huszonöt ember. Elsőként is Metternich herceg, évek óta szívesen látott vendég Zichy Molly szalonjában, aztán Molly férjének testvérei a hitveseikkel, így az öreg Zichy másodszülött fia, Carl, és felesége, Julie, továbbá a harmadik fiú, Ferdinánd, a fess katona ugyancsak a feleségével, Széchényi Zsófiával, akit Sophie-ként emlegettek, valamint Sophie testvéröccse.

Még korán volt, tapintatos vendég ilyenkor nem érkezik vendégségbe. Ennek ellenére máris a szalonban üldögélt Metternich herceg, ami Molly részéről természetesen megbocsáttatott, nem így Seilernék korai érkezése. Seilernék kisebb fontosságú család volt, akiket azonban maga a cár felesége ajánlott be hozzá. Molly kialakult véleménye szerint az öreg Seilern méltóságteljes, mogorva, s a kettő eredményeképpen rendkívül unalmas figura volt, most is úgy állt szálfaegyenesre kihúzott termetével a kandalló párkányára támaszkodva, mint aki az egész világra meg van sértődve. A badeni nagyherceg titkára volt, a nagyherceg pedig Sándor cár feleségének a testvére, és a cár felesége jó néven vette, ha a badeni rokonságot kellő tisztelettel kezelik, így kaphattak meghívást Molly mai estélyére. Seilernék egyébként régi osztrák nemescsalád voltak, csehországi birtokokkal, így Mollynak – az öreg ellenszenves természetét leszámítva – tulajdonképpen nem lehetett ellenvetése a családdal szemben. Az öreg a feleségét otthon hagyta Csehorszában, vele jött azonban elhalt testvéröccsének özvegye (született Wurmbrand, ami ugyancsak ősi, jó nevű család), s annak két lánya: Johanna és Crescence. Molly régebbről ismerte az anyát. Életvidám, barátságos asszony volt. Vidámságban rajta is túltett idősebbik lánya, Johanna, akit csak Jennynek hívtak, és aki mostanra eladósorba került, és nem titkoltan szeretett volna már férjre találni – egyébként nemcsak ő, hanem az anyja ugyancsak, mert igen terhes volt már neki sógora gyámkodása. Szépen kiöltözve, vidáman érkeztek, kellemesen eltársalogtak Mollyval, jókedvre derítettek mindenkit a környezetükben – az egy Seilern méltóságos urat kivéve, mert őt nem lehetett –, és Molly meg volt velük elégedve. A kisebbik Seilern lány ugyan elég hallgatag volt, de hát még alig tizenhat éves, ezek az első lépései a világban, valahol érthető is a megilletődöttsége. Az anyja elmondta, hogy néhány hónapig még a szaléziánus apácáknál nevelkedik, ám Seilern anyuka úgy vélte, most, hogy a család Bécsben van, ideje lesz a kis Crescence-t is bevezetni a társaságba. Hadd nézzen körül a kongresszus által felbolydított Bécsben, hátha férjre talál már most…

Crescence valóban csendesen üldögélt anyja és nővére mellett, ám csendességét nem megilletődöttsége okozta, hanem az, hogy legjobb tudása szerint igyekezett megfelelni a gyámapja elvárásainak, s próbált olyan jelentéktelennek tűnni, amennyire csak lehetett, nehogy panasz legyen a viselkedésére. Ekkorra túltette magát azon az ijedségen is, hogy a társaságban újra szemben találta magát Metternich herceggel. A herceg szemében vidám fény villant, mikor bemutatták neki Crescence-t, nyilván rögtön felismerte benne a múltkori éjszakai behatolót. Mindenesetre volt annyi tapintat a hercegben, hogy egy halvány célzással sem hozza szóba az esetet, és Crescence ezt megkönnyebbülten vette tudomásul.

– A szaléziánus apácáknál, nagyon helyes – méregette közben Zichy Molly Crescence-t, miután az anyja elmesélte róla, hol nevelkedik. – Ha Emilie-t és Melanie-t zárdába adtuk volna – tette hozzá –, mi is bizonnyal őket választottuk volna. Híresek arról, hogy művelt, illedelmes hölgyeket neveljenek a gondjaikra bízott kislányokból.

Seilern anyuka helyeselt.

– Így van. Francia nyelv, rajz, tánc, zene… a lányaim jártasak mindenben, amelyben egy jól nevelt hölgynek jártasnak kell lennie.

– Büszke lehet a lányaira, grófné. Messziről látszik rajtuk a jó neveltetés, ezt én mérföldekről felismerem. Az uram és én, mi úgy gondoltuk, szerényebb neveltetéssel is megelégszünk a lányaink esetében. – A szerény szó furcsán hangzott a szájából, mert Zichy Mollyról sok minden elmondható volt, de az, hogy szerény lett volna, semmiképpen sem. – Otthonunk falai között egyszerű nevelőnők vezetik be a lányaimat ezekbe a szükséges tudományokba, mert úgy vélem, többet megtanulhatnak a világról, s jövőjükre jobban felkészülhetnek mellettem, mint bármely hírneves leánynevelő zárdában…

Miközben beszélt, szeme a kisebbik lányára tévedt, aki nem messze tőlük üldögélt, s önkéntelenül feléje néztek a többiek is. Melanie Metternich mellett ücsörgött, teljesen fesztelenül, hiszen születése óta jól ismerte a herceget. Most konyakos meggyel kínálta, és kilenc évének minden bizalmával megosztotta vele problémáit szeszélyes nevelőnőkről, rövid sétaidőről, unalmas tanórákról, s arról, hogy csak a soirée-k kezdetén lehet jelen. Épp mikor mindenki kezdené már jól érezni magát, őt felkísérik a szobájába, bálokról pedig még vagy hét esztendeig nem is álmodozhat, legfeljebb ostoba gyermekbálokról, amelyeket délelőtt szoktak rendezni, s igazán nevetségesek. Mindez – sóhajtotta – elviselhetetlenül nehézzé teszi az életét. Melanie hollófekete haját kislányosan, leengedve viselte, egy méretes világoskék masnival a feje tetején, amely összhangban volt a szalon világoskék színeivel, a ruhája ugyanabból a világoskék tüllanyagból készült, mint a masni, és szabásában nem különbözött a felnőttek magas derekú, akkoriban divatozó empire ruhájától. Metternich, akinek érkezéskor még a Wilhelmine és Sándor cár miatti sötét gondolatokkal volt tele a feje, most elégedetten vette tudomásul, hogy igazán kellemesen érzi magát, miközben Melanie gyermeki csacsogását hallgatja, és arra vár, hogy végre megérkezzen Zichy Julie. Három napja mindennap vallomásokkal teli levélkét küldött Julie-nek, amelyekre ez idáig semmi válasz nem érkezett, s most szerette volna a saját szemével látni, hányadán állnak. Melanie, miután végzett saját dolgainak elősorolásával, rajnai bort töltött a herceg poharába, majd megkérdezte, hogy haladnak a tárgyalások Sándor cárral.

– Ah, a cár! – tért vissza közben Molly újabb vendégekkel az oldalán. – Hallotta már, kedves Klemens, a legújabbat, Sophie esetét a cárral?

Metternich felemelkedett az újonnan érkezettek üdvözlésére. Molly sógora és sógornője érkezett, de nem Julie-ék, hanem az öreg Zichy másik fia, Ferdinánd, s ennek felesége, a Molly által említett Sophie, aki Széchényi lány volt, valamint Sophie rokonságából néhányan. Metternich kíváncsian várta a történetet, mert az utóbbi időben érdekelte minden, amit a cárral összefüggésben meséltek.

– Említésre sem méltó – vette át a szót Sophie, egy fekete hajú, kellemes arcú, vidám fiatalasszony. – Tegnap Pálffyék estélyén a férjemmel táncoltam; s a tánc után, mikor Ferdinánd egy másik hölgyet kért fel, a cár odalépett hozzám és azt kérdezte: Elfoglalhatom a férje helyét, comtesse? Mire én: felség, nem vagyok én tartomány, hogy elfoglaljanak![6]

Metternich mosolygott, és nem volt kétsége, valóban így történt, mert ismerte Sophie-t régről, akihez nagyon illett az effajta szellemesség. De mosolya azért nem volt vidám; Metternich jobban gyűlölte a cárt, mint valaha, mivel féltékenység emésztette Wilhelmine miatt.

– Holnap reggel fogad Sándor cár – mondta. – Nehéz tárgyalásnak nézünk elébe, ideje lenne pontot tenni minden vitás kérdésünk végére, mert ez a kongresszus régebben húzódik, mint amire az elején bárki számított volna. De a nézetek igencsak távol állnak egymástól. S ha holnap nem tudjuk közelíteni az elképzeléseinket, újabb hetet veszítünk, mert a cár Ferenc császárral Budára látogat az új csillagvizsgáló avatási ünnepségére.

– Budára! – kiáltott fel örömmel Sophie. – Milyen szép tőlük, hogy Magyarországra is ellátogatnak!

Sophie csakúgy, mint a Zichyk, magyar grófnő volt, de szemben a Zichykkel, ő ezt számon is tartotta. Ez apjának volt köszönhető, aki hangsúlyt helyezett rá, hogy a testvéreivel magyar neveltetést kapjanak.

– Vous avez raison[7], valóban szép tőlük – felelte Metternich. – Mert amíg ők távol vannak, nyugodtan tárgyalhatok Talleyrand-nal meg az angolokkal.

Mindezek után Seilernékat bemutatták az újonnan érkezetteknek, s Crescence édesanyja rögtön fesztelen beszélgetésbe is merült Sophie testvéröccsével, egy huszáregyenruhába öltözött fiatal kapitánnyal.

– Mondja csak, Széchenyi gróf – kérdezte az anyja csevegve –, igaz, amit beszélnek, hogy önnek köszönhetően győzedelmeskedett Schwarzenberg tábornok a lipcsei csatában?

– Ugyan, ugyan – szerénykedett a fiatal katona, s közben Crescence jól látta, mennyire simogatják hiúságát anyja szavai. – Csupán teljesítettem a kiadott parancsot, amint az minden katonának kötelessége.

– Stefferl volt az – szólt közbe egy fekete hajú fiatalasszony, a kapitány sógornője –, aki rábírta a svéd trónörököst, hogy csatlakozzon a szövetségesekhez, s ő vezette oda a trónörököst a csata helyszínére épp kellő időben ahhoz, hogy az ütközet kimenetelét megfordítsa. Ez volt az ő hőstette!

Molly elismerően bólogatott.

– Bátor, világlátott, művelt fiatalember. Úgy vélem, nem is lehet igazán műveltségre szert tenni, csak utazások által.

– „De bármi zord s vad útakon bolyongok / nincs oly vad út, hol Ámor ne kisérne”[8] – szavalta a gróf halkan, hogy más ne hallja, sógornőjének.

– Ah, Petrarca – lelkesedett Caroline, s ő nem bánta, ha a többiek is hallják a szavait. – Felséges sorok!

– Valójában nincs még egy költő, aki ennyit untatott volna – vette el a kedvét Széchenyi. – Egyébként is nevetséges, hogy oly sokat énekelt egy szerelemről, miközben Laura köztudomás szerint kilenc év alatt hét gyermeket szült, de nem neki, hanem a férjének. Ma már elképzelni sem tudnék ilyen komikus ragaszkodást.

– Pedig a szerelem természete ugyanaz maradt, nem változott semmit az évszázadok alatt – vélte Crescence édesanyja.

Stefferl vállat vont, s mivel közben egy quadril zenéje csendült fel, táncra kérte a sógornőjét. Crescence édesanyja ábrándos szemekkel nézett utána, aztán Jennyre tévedt a tekintete.

– Jobb, ha nem szövöget terveket Széchenyi gróffal kapcsolatban – kapta el a pillantását Zichy Molly. – Úgy tudom, egyelőre semmi szándéka sincs arra, hogy házasodjon. – Elnézést kérve felállt Crescence-ék mellől, mert újabb vendégek érkeztek. Metternich nagy örömére végre Zichy Julie volt az.

Julie férjét, Carlt szinte azonnal magukkal vitték a testvérei a kártyaszobába. Carl kelletlenül elindult kártyázni, pedig ha a szívére hallgatott volna, egész este nem mozdult volna világszép felesége mellől, de udvariatlanságszámba ment volna, ha felesége miatt nem foglalkozik a társaság többi tagjával. Kézcsókkal elbúcsúzott tehát Julie-től, szemében oly fájdalommal, mintha legalábbis hosszú hónapokra kellett volna elválniuk egymástól, és elment whistet játszani. Hogy férje magára hagyta, Julie habozott egy pillanatig, melyik társasághoz csatlakozzon, ezt a rövid pillanatot használta ki Metternich, aki gyorsan melléje lépett, s a büféasztalhoz kísérte frissítőért.

Julie zavarban volt a Metternichtől kapott levelek miatt, s őszintén haragudott a férfira azért, hogy olyan helyzetbe hozta, miszerint neki most titka van a férje előtt. Mikor a büféasztal előtt kettesben álldogált Metternichhel, s mindenki más hallótávolságon kívül volt, maga hozta szóba a leveleket.

– A leghatározottabban arra kell kérjem excellenciádat, ne írjon nekem többet! – mondta remegő kézzel és pirosra gyúlt arccal. – Ez egyáltalán nem helyénvaló!

Metternich jól látta az asszony felindulását, s jó jelnek vette. Ha ezt a kérését nyugodtan és szenvtelenül adta volna elő Julie, teljesítette volna. Ha azonban a levelek ilyen erős érzelmeket váltanak ki az asszonyból, akkor minden a legjobb úton halad.

– Tudom, hogy a hitvesi hűség nem nagy érték ma Bécsben – mondta keserű mosollyal az ajkán az asszony. – Én is látom, mi zajlik, ezek miatt a folytonos ünnepségek miatt kifordult mindenki önmagából.

Önkéntelenül is a szoba túlsó felében ülő unokatestvére felé tekintett. Széchényi Stefferl szorosan a sógornője mellett ült, és senkivel sem törődve, leplezetlenül udvarolt neki. – Mindez azonban nem fogja megváltoztatni az én erkölcsömet!

– Félreért, comtesse. Nem akarok én semmit sem magától. De nem tagadhatom le, hogy az ön szépsége…

– Eh, ugyan! – legyintett türelmetlenül Julie, s félig hátat fordított Metternichnek. Nem fejtette ki bővebben, bár Metternich így is megértette, hogy közhelyekkel semmire sem fog menni ennél az asszonynál.

– Engedje, hogy befejezzem. Az ön szépsége egészen rendkívüli, tudom, hogy ezt számtalan helyről hallotta, azonban nézze el nekem, hogy én sem tudom kivonni magam a bűvereje alól. Viszont nem ez az, ami ellenállhatatlanul magához vonz.

– Nem, akkor micsoda?

– Az ön lelkének teljes romlatlansága, amely annyira kiáltó ellentétben áll… fájdalom, hogy ezt kell mondjam… az ismeretségembe tartozó hölgyekével! Az ön tisztasága, ami lenyűgöz.

– S ha így látja, miért akarja beszennyezni ezt a tisztaságot?

– De hát már másodjára mondom, hogy teljesen félreért engem! Nem akarok én semmit beszennyezni, csak a közelében akarok lenni, ismerni akarom lelkének minden rezdülését. Ez az, amit akarok. Hogy fogadjon engem a legőszintébb, legártatlanabb barátságába! Ne mondja nekem, úgysem hiszem el, hogy önt kielégíti ezeknek az embereknek a társasága!

Az „ezek az emberek”, Julie is jól értette, valójában egyetlen embert jelentett, az ő kövérkés, szemüveges, jóságos urát, Carl Zichyt.

– Drága Julie, ön annyival felettük áll! Olyan földhözragadtak, mit érthetnek meg ezek a hétköznapi lények az ön nagyszerűségéből?

– Az én uram rajongva szeret engem, lesi minden kívánságomat. Mi egyebet kívánhatnék még? – kérdezte Julie, majd földre sütött szemeit Metternichre emelte. – Ám az igaz, hogy néha iszonyúan magányosnak érzem magam – suttogta, és egymásba mélyedt a tekintetük. S Metternichet, akinek a győzelem mámorát kellett volna éreznie, váratlanul valami régen elfejtett belső melegség töltötte el. Lényegtelenné vált, hogy Wilhelmine a cárral van-e vagy sem, lényegtelenek voltak a diplomáciai játszmák, ami számított, az egyedül Zichy Julie ragyogó két szeme volt.

[1] Gróf zicsi és vázsonykői Zichy Károly, Zichy Júlia született Festetich grófnő.

[2] Estély.

[3] Nagyon sápadt.

[4] Seilern nagybácsi levele Crescence-hez in: Nagy Lenke: Crescence

[5] Teázás.

[6] Adam Zamyski: Napóleon bukása, 361. o.

[7] Igaza van.

[8] Petrarca: „Magányosan mélázó baktatással”, Sárközi György fordítása.