Írta: Dustin Thao

A mű eredeti címe: You’ve reached Sam

Fordította: Szaszkó Gabriella

Szerkesztő: Valuska Sára

Nyelvi korrektor: Fodor Zsuzsanna

Műszaki szerkesztő: Varga Tünde

© Dustin Thao

© Szaszkó Gabriella

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével és a Sandra Dijkstra Literary Agency közreműködésével készült.

Borítóterv: Kerri Resnick

Borítórajz: Zipcy

ISSN 2063-6989

ISBN 978 963 690 161 5 (epub), kiadói kód: MX-1668e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

A SZÜLEIMNEK, A NAGYMAMÁMNAK ÉS DIAMONDNAK

PROLÓGUS

Ahogy behunyom a szemem, azonnal elöntenek az emlékek, és újra a kezdetek kezdetén találom magam.

Levelek sodródnak be a nyomában, ahogy belép a könyvesboltba. Felgyűrt ujjú farmerkabátot visel, alatta fehér inget. Ez már a harmadik alkalom, hogy betér ide, mióta elkezdtem itt dolgozni két héttel ezelőtt. Sam Obayashi a neve, együtt járunk angol órára. Én meg azon kapom magam, hogy kifelé bámulok az ablakon a munkaidőm alatt, és azon gondolkodom, vajon benéz-e újra hozzám. Valamilyen furcsa oknál fogva még nem beszéltünk egymással. Mindig csak körbenézett a boltban, miközben én beütöttem más vásárlók áruját, vagy a polcokra pakoltam. Nem tudtam megmondani, hogy keres-e valamit, vagy csak kedveli a könyvesbolt hangulatát. Esetleg hozzám jött-e.

Ahogy pakolászom a könyveket a polcokon, elgondolkodom, vajon tudja-e a nevemet; és pont ekkor találkozik össze a tekintetünk a résen át. A másik oldalról néz rám. Egy kicsivel tovább maradunk csendben, mint kellene. Aztán elmosolyodik, és azt hiszem, mondani készül valamit, de én még azelőtt közénk ékelek egy könyvet, hogy lehetősége adódna erre. Megragadom a könyvesdobozt magam mellől, és visszasietek a hátsó helyiségbe. Mi a fene bajom van? Miért nem mosolyogtam vissza rá? Miután jól megszidom magam, mert mindent elrontottam, összeszedem a megmaradt bátorságomat, hogy visszamenjek, és bemutatkozzak, de amikor visszatérek a személyzeti helyiségből, ő már elment.

Az első pultnál viszont találok valamit, ami eddig nem volt ott. Egy papírból hajtogatott cseresznyevirágot. Megforgatom a kezemben, megérintem a hajtásokat.

Sam hagyta itt nekem?

Kirohanok, hátha még utolérhetem, de ahogy kisietek az ajtón, eltűnik az utca, és én egy zajos kávézóban találom magam a Harmadik utca sarkán két héttel később.

Kerek asztalok tűnnek elő a fapadlóból, tinédzserek hajolnak föléjük, fotókat készítenek, és belekortyolnak a kerámiacsészékbe. Rajtam szürke pulóver van, kissé túlméretezett, a barna hajamba csatokat tűztem, és simára fésültem. Azelőtt hallom meg Sam hangját, mielőtt még meglátnám őt, épp a pult mögött veszi fel valaki a rendelését. Megcsillan a sötét haja. Talán a kötény miatt, de valahogy magasabbnak tűnik a pénztárgép mögött. Elindulok egy asztal felé a kávézó másik végébe, és lepakolom a holmimat. Elidőzöm, kiteszem a jegyzetfüzeteimet, és próbálok erőt gyűjteni, hogy a közelébe menjek, még úgy is, hogy csak rendelni szeretnék tőle. De amikor felnézek az asztalról, ő már mellettem áll egy gőzölgő csészét tartva a kezében.

– Ó… – Meglepődöm hirtelen feltűnésén. – Ez nem az enyém.

– Igen, tudom, de legutóbb ezt rendelted – mondja, és leteszi a tiltakozásom ellenére is. – Mézes-levendulás latte, ugye?

Lenézek a csészére, a zsúfolt pultra, majd vissza rá.

– Ott fizethetek?

Felnevet.

– Nem. Mármint ez a ház ajándéka, szóval ne aggódj!

– Ó!

Újra csend áll be kettőnk közé. Mondj már valamit, Julie!

– Készíthetek ám mást is, ha mást szeretnél – javasolja.

– Nem, ez teljesen rendben van… mármint… köszönöm!

– Nem gond – feleli mosolyogva, és a köténye zsebébe csúsztatja a kezét. – Julie-nak hívnak ugye? – rámutat a névtáblájára. – Én Sam vagyok.

– Igen, ugyanarra az angolra járunk.

– Igen. Kiolvastad már a kötelezőt?

– Még nem.

– Ó, te jó ég! – sóhajt fel. – Én sem.

Betelepszik közénk a csend, ahogy csak ácsorog előttem. Halvány fahéjillatot áraszt, és egyikünk sem tudja, mit is mondhatna. Körbenézek.

– Szünetet tartasz?

Sam visszanéz a pult felé, és az állát dörzsöli.

– Nos, a főnököm ma nincs bent, úgyhogy azt hiszem, akár azt is mondhatjuk – feleli vigyorogva.

– Biztos vagyok benne, hogy megérdemled.

– Ez lesz az ötödik szünetem ma, de ki számolja?

Mind a ketten felnevetünk, a vállam ellazul egy kicsit.

– Nem gond, ha leülök hozzád?

– Dehogy… – Félresöpröm a holmimat, helyet csinálok, hogy leülhessen a mellettem lévő székre.

– Honnan is költöztél ide? – kérdezi Sam.

– Seattle-ből.

– Azt hallottam, ott sokat esik.

– Így igaz.

Mosolygok, ahogy ott ülünk együtt, és most először beszélgetünk az iskoláról, az órákról, amikre együtt járunk, és néhány semmiségről magunkkal kapcsolatban. Neki van egy öccse, szereti a zenei dokumentumfilmeket, gitáron játszik. Időről időre körbenéz a helyiségen, mintha ő is ideges lenne. De pár órával később már úgy nevetünk, mintha régi barátok lennénk. Odakint a nap egyre lejjebb csúszik a horizonton, a bőrét szinte aranyszínűre változtatja az ablakon beszökkenő fény. Nehéz nem észrevenni őt. Egészen addig nem fogjuk fel, mennyi idő telt el, amíg Sam barátai be nem jönnek, és meg nem szólítják.

Egy szőke lány átkarolja a vállát, és átöleli hátulról. Rám néz.

– Ő kicsoda?

– Julie. Nemrég költözött ide.

– Ó… honnan?

– Seattle-ből – felelem.

A lány csak bámul rám.

– Ő a barátom, Taylor – feleli Sam, és megpaskolja a lány karját a válla körül. – Épp moziba készülünk. Egy óra, és szabadulok. Gyere te is!

– Pszichothriller – teszi hozzá Taylor. – Bizonyára neked nem jön be az olyan.

Egymásra nézünk, és én nem tudom eldönteni, direkt undok-e velem.

A telefonom megrezzen az asztalon, mire megnézem az időt. Olyan, mintha álmodozásból ébredtem volna.

– Nem gond, amúgy is haza kellene már mennem.

Ahogy felkelek az asztaltól, Taylor elfoglalja a helyemet, ezért elgondolkozom, vajon járnak-e. Integetek, de mielőtt elindulnék, a pulthoz lépek. Amikor úgy gondolom, Sam éppen nem figyel, kiveszem a papírvirágot a táskámból, és leteszem a pénztárgép mellé. Egy hetet töltöttem azzal, hogy videókat néztem, hogyan is kell cseresznyevirágot hajtogatni, pont olyat, amit a könyvesboltban találtam. De a lépések túl nehéznek bizonyultak szakavatatlan kezeimnek. A liliom könnyebbnek tűnt.

Becsukom a táskámat, és kisietek a kávézó ajtaján, de hirtelen a házunk tornácán találom magam a füvet bámulva. A kora reggeli pára még kapaszkodik a fűszálakba. Sam autója lehúzott ablakkal közeledik. Előző nap küldött egy üzenetet.

Hahó! Sam vagyok. Épp most lett meg a jogsim.

Szeretnéd, hogy elvigyelek holnap suliba?

Felvehetlek útközben, ha gondolod.

Bemászok az anyósülésre, és becsapom az ajtót magam mögött. Valami citrusféle és a bőr kellemes aromája csap meg. Ez parfüm lenne?

Sam arrébb teszi a farmerdzsekijét, ahogy bekötöm magam. USB-kábel köti össze a sztereóját a pohártartóba tett telefonjával. Egy dal hallható a háttérben, amit nem ismerek fel.

– Nyugodtan cseréld ki a zenét, ha mást szeretnél – mondja. – Tessék, dugd be a telefonodat!

Pánik önt el, mire erősebben szorítom a telefonomat. Még nem akarom, hogy tudja, miket is hallgatok. Mi van, ha nem kedveli azt, amit én?

– Nem, ez teljesen megfelel.

– Akkor te is szereted a Radioheadet?

– Ki nem? – kérdezem. Csendben utazunk át a közeli utcákon, néha-néha egymásra nézünk, miközben gondolkozom, mit is mondhatnék. Egy öltöny lóg a kapaszkodón.

– Ez a te kocsid?

– Nem, apáé – mondja Sam, kissé lehalkítja a zenét. – Nem dolgozik csütörtökönként, szóval csak ilyenkor vihetem el. De arra gyűjtök, hogy vegyek sajátot, ezért dolgozom a kávézóban.

– Én is gyűjtök.

– Mire?

Elgondolkozom a kérdésén.

– Egyetemre, azt hiszem. Talán egy lakásra, ha elköltöznék, vagy ilyesmi.

– Hová akarsz költözni? Még csak most jöttél ide.

Nem tudom, mit is felelhetnék erre.

Sam bólint.

– Szóval, akkor ez titkos…

Elmosolyodom ezen.

– Talán majd máskor elmesélem.

– Rendben van – feleli, aztán rám néz. – Mit szólnál a jövő csütörtökhöz?

Visszatartom a nevetésemet, ahogy befordulunk az iskola parkolójába. Annak ellenére, hogy az út nem hosszú, a csütörtök biztosan a kedvenc napom lesz.

Az emlékek újra átalakulnak. Fények táncolnak a tornaterem padlóján, zene áramlik kifelé, ahogy átlépek az ezüst- és aranyszínű lufikból épített boltíven. Az iskolai bál napja van, és én senkit sem ismerek. Új ruhát viselek, amit anya segítségével választottam ki, sötétkék szatén, ami deréktól bővül. Hosszú hajamat feltűzve alig ismerek magamra, amikor belenézek a tükörbe. Otthon akartam maradni, de anya kényszerített rá, hogy jöjjek el és barátkozzak, így az elmúlt órát a betonfalnak dőlve töltöttem, és a táncoló és nevető emberek tömegét figyeltem. Időről időre rápillantok a telefonomra is, hogy úgy tűnjön, mintha várnék valakit, pedig csak az üres záróképernyőt lesem. Hiba volt eljönni.

Valami miatt mégsem megyek haza. Sam azt mondta, lehetséges, hogy itt lesz ma este. Pár órája írtam neki, de nem válaszolt, talán még nem nézte meg a telefonját? Amikor a zene lelassul, és a tömeg felszívódik, otthagyom a megszokott helyemet a falnál, és átmegyek a tánctéren, hogy megkeressem őt. Beletelik egy kis időbe, amíg megtalálom, de a szívem összeszorul a látványtól. Ott van, a karját Taylor köré fonja, úgy táncolnak együtt. A gyomrom bukdácsol egyet. Miért jöttem ide? Otthon kellett volna maradnom, nem kellett volna ráírnom. Elfordulok, mielőtt még megláthatna, és a tornaterem ajtaja felé rohanok.

Az éjszaka körbeölel, ahogy a hangos zene elhalkul, és máris könnyebben lélegzem. A csak néhány lámpával megvilágított parkoló annyival nyugodtabbnak hat a táncparketthez képest. Köd ül odakint ezen az estén. Haza kellene indulnom, mielőtt esni kezdene. Elgondolkozom, írjak-e anyának, hogy vegyen fel, de túl korán van. Nem akarom, hogy megkérdezze, mi a gond. Talán csak hazasétálok, és felsurranok a szobámba. A cipőben fájni kezd a lábam, de próbálom kizárni a sajgást. Ahogy áthaladok a parkolón, a tornaterem ajtaja kitárul mögöttem, amit egy ismerős hang követ.

– Julie…

Megfordulok, és látom, hogy Sam az, a fekete öltönyében a megszokottnál sokkal komolyabbnak tűnik.

– Hová mész? – kérdezi.

– Haza.

– Az esőben?

Nem tudom, mit mondhatnék, tiszta hülyének érzem magam. Mosolyt erőltetek az arcomra.

– Csak szitál a köd. Seattle-ből jöttem, emlékszel?

– Hazavihetlek, ha szeretnéd.

– Nem kell, nem baj, hogy sétálnom kell. – Az arcom felforrósodik.

– Biztos vagy benne?

– Igen, ne aggódj! – Csak ki akarok jutni innen, de Sam nem mozdul, így újra megszólalok. – A barátnőd már biztos odabent vár.

– Mi? – Kissé megremeg a hangja. – Taylor nem a barátnőm, csak barátok vagyunk.

Annyi mindent szeretnék mondani, de a csomók a gyomromban megakadályozzák a szavak áramlását. Nem kellene így éreznem, hiszen Sam és én nem járunk együtt.

– Miért mész el ilyen korán?

Eszembe jut, ahogy Taylort karolja a színes fények alatt, de biztosan nem fogom vele megosztani az igazat.

– Nem igazán vagyok oda az iskolai bálokért. Ennyi.

Sam bólint, és a zsebébe csúsztatja a kezét.

– Értem, mire célzol, nagyon bénák tudnak lenni.

– Valaki jól érzi magát egyáltalán az ilyeneken?

– Hát, lehetséges, hogy nem a megfelelő emberrel jöttél.

A légzésem felgyorsul, ahogy felfogom a szavait. Még a tornatermen kívül is lehet hallani a zenét a falakon át, ahogy újra lassú számra váltanak odabent.

Sam az ajtóban áll, előre-hátra billeg elegáns cipőjében.

– Nem szeretnél… táncolni?

– Nem tudom… Nem vagyok igazán jó táncos. Nem szeretem, ha néznek.

Sam körbepillant körülöttünk, majd egy pillanat múlva elmosolyodik, és kinyújtja a kezét.

– Hát, most senki sem néz…

– Sam… – kezdek bele.

Kiül az arcára az ismerős vigyor.

– Csak egyetlen táncról van szó.

Visszatartom a lélegzetemet, ahogy Sam előrelép, és megfogja a kezemet, hogy közelebb húzzon magához. Sosem gondoltam volna, hogy az iskola parkolójában lassúzva kerül sor majd az első táncomra. Sam arca kissé nedves a ködtől. Beszívom az ismerős illatát, az arcomat a mellkasán pihentetem. Ahogy felcsúsztatom a kezem a vállára, észrevesz valamit.

– Mi ez?

Egy papír cseresznyevirág. A csuklómra kötöttem egy szalaggal.

Az arcom újra felforrósodik.

– Nem kaptam tőled virágdíszt a csuklómra, ezért csináltam egyet magamnak.

– Ezt én adtam neked.

– Tudom.

Elmosolyodik.

– Tudod, el akartalak hívni a mai bálra, de féltem, nemet mondanál.

– Ezt miből gondoltad?

– Mert sosem írtál azután, hogy találkoztunk a könyvesboltban.

Összehúzom a szemem, ahogy visszagondolok arra a napra.

– Mert nem adtad meg a számodat.

Sam lehajtja a fejét, és halkan felnevet.

– Mi olyan vicces? – kérdezem, és kissé ideges vagyok, ahogy megfogja a kezemet. Megérinti a cseresznyevirágot a csuklómon, és elkezdi kihajtogatni. Tiltakozni szeretnék, de elcsendesedem, amikor már csak egy papírdarab marad a kezében. Benne Sam nevével és a számával.

– Sosem gondoltam arra, hogy széthajtsam.

– Azt hiszem, ez az én hibám.

Mind a ketten felnevetünk, aztán elhalványodik a mosolyom.

– Mi a baj? – kérdezi.

– Most elrontottad.

A papír nedves lett, és összegyűrődött a párában.

– Ne aggódj! – mondja Sam. – Tudok újat csinálni. Ezer darabot is csinálok neked, ha kell.

Átkarolom a nyakát, és folytatjuk a lassú táncot a parkolóban, hallgatjuk a fojtott zenét a tornaterem falán át, a köd fellegként hullámzik körülöttünk, ami elillan, majd eltűnik a tiszta éjjeli égbolton. Az emlékeim újra átalakulnak.

Ruhák repülnek ki a második emeleti ablakon, és én kirohanok a gyepre, ahol apám holmija terül el. A szüleim az elmúlt egy órában egymással ordítoztak, és én már nem bírok tovább a házban maradni. Nagyon jól tudtam, hogy egyszer vége lesz mindennek, de nem számítottam rá, hogy ennyire hamar meg fog történni. Hová mehetnék? Megkértem Samet, hogy vegyen fel, de még nem ért ide. Úgy érzem, a szomszédok engem néznek az ablakokon át. Nem várhatok tovább. Befordulok a sarkon, és futásnak eredek, amíg már minden eltűnik mögöttem.

Fogalmam sincs, hová is tartok. Addig futok, amíg már semmi sem tűnik ismerősnek. Egészen addig, amíg el nem érem a város peremét, ahol a termőföldek a hegyek felé nyúlnak. Ekkor ébredek rá, hogy nincs nálam a telefonom. Fényszórók világítanak az üres úton. Ahogy kikerülök az útjából, az autó lelassít mellettem, és rájövök, Sam az.

– Jól vagy? – kérdezi, amint beülök az anyósülésre. – A házatokhoz mentem, de nem voltál ott.

Ha nálam lett volna a telefonom, megírtam volna, hol vagyok.

– Honnan tudtad, hogy ide jövök?

– Nem tudtam… csak kerestelek.

Csak ülünk a kocsiban, a motor hosszú ideig dorombol a háttérben.

– Szeretnéd, hogy hazavigyelek?

– Nem.

– Akkor hová szeretnél menni?

– Bárhová máshová.

Sam elindul, és addig körözünk a városban, amíg el nem veszítjük az időérzékünket. A boltok fényei egyenként hunynak ki, ahogy az utcák lassan elsötétednek körülöttünk. Mivel sehová se tudunk menni, ezért Sam egy éjjel-nappal nyitva tartó kisbolt parkolójában áll le. Nem kérdez semmit arról, hogy mi történt, engedi, hogy az ablaknak döntsem a fejemet, és behunyjam a szemem egy pillanatra. A kisbolt mesterséges neonfénye az utolsó emlékem, mielőtt még elaludnék, és Sam rám teríti a farmerkabátját.

A füvön ébredek az aranyló fényben. Napfény simogatja az arcomat, miközben felhúzom magam, és körbenézek. A fákat kézzel hajtott virágok borítják, száznál is több, hosszú fonatokba kötve úgy hajladoznak a szellőben, mint a szomorúfűz ágai. Követem a hangot, áthaladok a papírvirágok függönyén egyenesen a gitár hangját követve. Már tudom hol vagyok. A titkos helyünkön a tónál. Ott, ahol már száznál is többször találkoztunk. Abban a percben, ahogy áthaladok a fák között, meglátom a vízen rengő napfényt, és megpillantom őt.

– Julie…

Sam megszólít, és leteszi a gitárját.

– Nem tudtam, hogy eljössz-e…

– Nem tudtam, hogy még itt leszel-e.

Megfogja a kezemet.

– Én mindig itt leszek neked, Jules.

Nem kérdőjelezem meg, amit mond, legalábbis most biztosan nem.

Leülünk a tó közelébe, és a vizet nézzük. A felhők lassan mozognak a rózsaszín égen. Néha azt kívánom, bár sose menne le a nap, hogy itt maradhassunk együtt, beszélgethessünk, ahogy mindig, nevethessünk a közös vicceinken, és úgy tegyünk, mintha semmi rossz nem történhetne velünk. Samre nézek, befogadom az arcát, csodás mosolyát, sötét haját a homlokán, lebarnult bőrét, és azt kívánom, bár képes lennék megállítani az időt, bár képes lennék örökre kimerevíteni a pillanatot. De nem tudom. Még álmomban sem. Lehetetlenség lenne. A felhők megvastagodnak felettünk, a föld megremeg alattunk. Sam bizonyára észrevette ugyanezt, mert feláll.

Megragadom a kezét.

– Még ne menj el!

Sam lenéz rám.

– Julie… ha itt maradhatnék veled, sosem mennék el.

– De elmentél.

– Tudom… sajnálom.

– És sosem búcsúztál el…

– Ez azért van, mert nem gondoltam volna, hogy szükséges…

A semmiből feltámad mögöttünk a szél, mintha csak azért érkezett volna, hogy elragadja őt tőlem. A fák mögött a nap már süllyedni kezd, árnyakat vet a vízre. Nem így kellene véget érnie. Épp csak, hogy elkezdődött. A történetünk még alig kezdődött el. A szívem erőteljesen dobog a mellkasomban. Még erősebben szorítom meg Sam kezét, hogy ne mehessen el.

– Ez nem igazságos, Sam… – kezdek bele, de a torkom összeszorul. Érzem a csípős könnyeimet.

Sam még egyszer utoljára megcsókol.

– Tudom, hogy nem így tervezted, Julie. De legalább ennyi ideig is együtt lehettünk, nem? Szeretném, ha tudnád… ha újrakezdhetném veled ugyanígy, megtenném. Minden egyes másodpercet megismételnék.

Ha a vége ennyire fájdalmas, nem tudom, megérte-e az egész.

A szorításom enyhül, ahogy elgondolkozom ezen.

– Sajnálom Sam… – mondom, és hátralépek. – Nem hiszem, hogy én ugyanezt el tudom mondani.

Sam úgy bámul, mintha azt akarná, hogy szívjam vissza a szavakat, de nem maradt több idő, mivel kezd eltűnni előlem, belemosódik a cseresznyevirágok szirmaiba. Csak állok ott, és nézem, ahogy a szél feltámad, és felkapja a szirmokat a levegőbe. Mielőtt még teljesen eltűnne, kinyúlok, és megragadok egyetlen szirmot, hogy szorosan a mellkasomhoz szorítsam. De valahogy mégis kiszökik az ujjaim közül, és eltűnik az égben. Pont úgy, mint az összes többi darabja.

ELSŐ
FEJEZET

MOST

MÁRCIUS 7., ESTE 11:09. Nem kell felvenned, haza tudok sétálni egyedül is.

És tényleg hazasétáltam. Mind a nyolc kilométert végiggyalogoltam magam után ráncigálva a törött kerekű, túlpakolt bőröndömet is az éjszaka kellős közepén. Sam próbált elérni. Tizenkét olvasatlan üzenetem volt, hét nem fogadott hívásom és egy hangpostám. De engem egy sem érdekelt, én csak meneteltem haza. Ha visszaolvasom ezeket, akkor azt kívánom, bár ne lettem volna ennyire dühös rá. Bár felvettem volna a telefont. Akkor talán most minden más lenne.

A reggel fénye beszökik a függönyök mögött, ahogy összekucorodva fekszem az ágyon, és újrahallgatom Sam hangüzenetét.

– Julie… ott vagy? – Némi nevetés hangzik fel a háttérben, a tábortűz pattogó hangja. – Annyira nagyon sajnálom! Teljesen elvesztettem az időérzékemet, de már indulok is, oké? Csak várj meg! Egy órán belül odaérek. Tudom, és iszonyatosan érzem magam. Kérlek, ne haragudj! Hívj vissza, jó?

Bár hallgatott volna rám, és a barátaival marad. Bár ne feledkezett volna el rólam! Bár hagyta volna, hogy dühös legyek, és bár ne próbált volna azonnal kiengesztelni, és akkor senki se hibáztatna engem a történtekért. Akkor én sem hibáztatnám magamat.

Párszor lejátszom újra az üzenetet, mielőtt kitörlök mindent. Aztán kimászom az ágyból, és elkezdem feltúrni a fiókokat, mindent megkeresek, ami Samé volt, vagy esetleg rá emlékeztet. Találok fényképeket, születésnapi lapokat, mozijegyeket, papírvirágokat, idióta ajándékokat, mint például egy plüss gyíkot, amit előző ősszel nyert nekem a vásárban. Meg válogatáslemezeket, amiket az elmúlt években csinált nekem (manapság ki ír ki egyáltalán már CD-t?). Mindezt beletömöm egy dobozba.

Minden egyes nappal egyre nehezebb lesz ránézni ezekre az apró emlékeztetőkre. Azt mondják, hogy idővel könnyebb továbblépni, de én alig bírok akár egy róla készült fotót is remegés nélkül megérinteni. A gondolataim visszatérnek hozzá, ahogy mindig. Nem tudlak tovább itt tartani, Sam. Ettől úgy érzem, mintha még mindig itt lennél. Hogy visszajössz. Hogy talán újra találkozhatunk.

Amikor már összegyűjtöttem mindent, hosszan végignézek a helyiségen. Eddig bele sem gondoltam, mennyi darabja hever szerteszét a szobámban. De most csak üresnek érzem magam, mintha valami hiányozna belőlem. Mély lélegzetet veszek, mielőtt megragadom a dobozt, és kimegyek a szobából. Ez az első alkalom a héten, hogy még dél előtt kikeltem az ágyból. Csak két lépést megyek kifelé, amikor ráébredek, hogy valamit elfelejtettem. Leteszem a dobozt, és visszamegyek. A szekrényben Sam gyapjúbéléses, hímzett farmerkabátja pihen (bandalogókkal és olyan helyek zászlóival, ahol már járt). Ezeket ő maga vasalta rá a kabátra. Annyira régóta nálam van, és olyan sűrűn hordtam, szinte el is felejtettem, hogy az övé.

Leveszem a vállfáról a kabátot. A farmer hűsnek érződik a kezem alatt, szinte nedves, mintha magába zárta volna az esőt az utolsó alkalomról, amikor rajtam volt. Sam és én akkor a pocsolyás utcákon rohantunk végig, villámok cikáztak az égen. Az Üvöltő Fák koncertje után annyira vadul esett, hogy én a fejem fölé emeltem a kabátot. Sam közben szorosan magához vonta a gitárját, elkeseredetten próbálta szárazon tartani. Három órát vártunk a banda frontemberére, Mark Laneganre, hogy kijöjjön, és leintse a taxiját.

– Annyira örülök, hogy megvártuk! – ordította Sam.

– De teljesen eláztunk.

– Ne engedd, hogy egy kis eső elrontsa az egész esténket!

– Ezt te kis esőnek mered nevezni?

Minden közül ez emlékeztet rá a legjobban. Minden egyes nap hordta. Talán csak képzelem, de még mindig olyan illata van, mint neki. És sosem adatott meg nekem az a lehetőség, hogy az ígéretemhez híven visszaadjam neki. Magamhoz ölelem a kabátot, és egy pillanatra elgondolkozom rajta, hogy megtartom. Mármint… miért kellene mindent kidobnom? Visszadughatom a szekrényem belső zugába, elrejthetem a kabátjaim alá, vagy valami. Nagy pazarlásnak tűnik, hogy kidobjak egy tökéletes dzsekit, nem számít, kihez is tartozott egyszer. De amikor meglátom magamat a tükörben, visszatérek a valóságba.

A hajam kócos, a bőröm a szokásosnál sokkal sápadtabb. A tegnapi pólómat viselem, és még mindig úgy ölelem magamhoz Sam kabátját, mintha az ő maga lenne. Elszégyellem magam, ahogy elkapom a tekintetemet. Hiba lenne megtartani. Minden mással együtt ettől is meg kell szabadulnom, vagy sohasem leszek képes továbblépni. Becsukom a szekrény ajtaját, és kisietek, mielőtt még meggondolnám magam.

Odalent a konyhában anya a mosdókagyló fölé hajol, és épp kiles az ablakon. Vasárnap reggel van, így otthonról dolgozik. A legalsó lépcsőfok megnyikordul a lábam alatt.

– Julie… te vagy az? – Anya úgy teszi fel a kérdést, hogy meg sem fordul.

– Igen, ne aggódj! – Abban reménykedtem, hogy sikerül kicsempésznem a dobozt mellette. Nem vagyok abban a hangulatban, hogy még beszélgessek is a tartalmáról. – Mit nézel?

– Megint Dave az – suttogja, és kiles a reluxák mögött. – Azt nézem, hogy épp biztonsági kamerákat tesz ki a ház elé.

– Igen?

– Pont ezt vártam.

Dave, az új szomszédunk hat hónapja költözött ide. Valamilyen oknál fogva anya azt gondolja, megfigyel bennünket. Azóta paranoiás, hogy kapott egy levelet a kormánytól pár évvel ezelőtt, aminek tartalmát azóta sem osztotta meg velem azzal a indokkal, hogy „jobb, ha én nem tudok róla”. De azt hiszem, azzal kapcsolatos, amikor a régi munkahelyén tartott egy előadást, aminek tiltakozás lett a vége. A diákjai körbejártak a kampuszon, és órákat törtek szét a falakon. Hogy mi ellen tiltakoztak? Az idő fogalma ellen. De hogy kiálljak mellette, anya azt mondta, hogy a diákjai „nem értették”, mit akart mondani. Ennek ellenére az egyetem mégis úgy döntött, hogy a tanítási stílusa túl radikális, ezért elbocsájtották. Anya abban is biztos, hogy ők jelentették fel a kormánynál. Pont ugyanez történt Hemingway-jel is, magyarázta nekem. De senki sem hallgatott rá. Elképesztő történet, keress rá a neten!

– Azt hallottam, valaki bement a kertjébe az egyik héten – mesélem neki, hogy kicsit ellazuljon. – Lehet, csak ezért kellenek a kamerák.

– Érdekes időzítés – mondja anya. – Mi már majdnem… mennyi ideje is élünk itt? Három éve? És még senki sem lopott itt semmit, még csak egy kerti törpét sem.

Megigazítom a dobozt a kezemben, egyre nehezebbnek érzem.

– Anya, sosem volt kerti törpénk – felelem. Szerencsére. – És nem is gyűjtünk retro sportkocsikat.

– Kinek az oldalán állsz?

– A tiéden – biztosítom. – Csak szólj, és segítek eltüntetni a pasast.

Anya elengedi a reluxát, és felsóhajt.

– Értem én… paranoiás vagyok. – Egy mély levegőt vesz, és kifújja, pont ahogy a jógaoktató tanította rá, és egyenesen rám néz. – Mindegy is, örülök, hogy felkeltél – folytatja. A tekintete az órára siklik a hűtő felett. – Épp indulok, de készíthetek valamit, ha éhes vagy. Tojás? – Azonnal megindul a tűzhely felé.

Az elektromos vízforraló bugyogni kezd. Egy csomag kávé ül a mosdókagyló mellett egy teáskanállal az oldalán.

– Nem… nem vagyok éhes.

– Biztos vagy benne? – kérdezi anya, a keze a tiszta serpenyő felett táncol. – Csinálhatok mást is, hadd gondolkozzak! – Úgy tűnik, jobban siet, mint általában. Lenézek a pultra, az osztályzásra váró papírok halmára. Nemrégiben lett vége a félévnek a helyi egyetemen, ahol anya dolgozik. Egy professzor asszisztense a filozófia részlegen. Szinte ez volt az egyetlen hely, ahová behívták interjúra az eset után. Szerencsére az egyik régi kollégája kiállt mellette. De egyetlen hiba az új helyén, és mind a ketten elveszíthetik az állásukat.

– Igazából épp indultam. – Folyamatosan visszanézek az órára, hátha úgy tűnik, hogy sietek. Minél tovább maradok, annál több kérdése lehet.

– Ki a házból? – kérdezi meglepetten. Lekapcsolja az elektromos vízforralót, és megtörli a kezét egy törlőrongyban.

– Csak sétálni.

– Ó, rendben! Mármint… nagyon jó. – Az elmúlt héten anya folyamatosan felhozta az ételt a szobámba, sokszor felnézett hozzám. Szóval, nem lep meg, hogy aggodalom cseng a hangjában. – Találkozom valakivel.

– Nagyszerű – bólint anya. – Szükséged van egy kis friss levegőre meg egy jó kávéra. Örülök, hogy találkozol barátokkal. Erről jut eszembe: beszéltél Mr. Leevel a könyvesboltból?

– Még nem… – Valójában nem igazán beszéltem senkivel.

– Be kellene nézned hozzá, ha tudsz. Mondd meg neki, hogy jól vagy. Hagyott pár üzenetet.

– Tudom…

– És pár tanárod is.

Felkapom a táskámat a fali akasztóról.

– Ne aggódj, anya, majd holnap beszélek velük!

– Mármint visszamész a suliba?

– Vissza kell mennem – felelem. – Ha még egy hetet hiányzom, akkor nem érettségizhetek le idén. – Arról nem is szólva, mennyire le vagyok maradva az összes iskolai feladatommal, ami egyre csak halmozódik. Újra koncentrálnom kell, összeszednem magam, különben mi lesz velem? A világ halad előre, nem számít, mi történt.

– Julie, emiatt nem kellene aggódnod – folytatja. – Meg fogják érteni, ha több időre van szükséged. Sőt… – feltartja egy ujját – telefonálok egyet. – Körbefordulva keresgél. – Hol van a…

A telefonja a konyhaasztalon van, de ahogy odaér hozzá, eléugrok.

– Anya, figyelj rám, jól vagyok!

– De Julie…

– Kérlek!

– Biztos vagy benne?

– Megígérem neked, rendben? Nem kell felhívnod senkit. – Nem akarom, hogy aggódjon értem. Megoldom én ezt magam is.

– Rendben – sóhajt fel. – Ha ezt mondod. – A kezébe veszi az arcomat, és végigsimít rajta a hüvelykujjával, ahogy próbál mosolyogni. Ezüstös haja csodásan csillog a fényben. Néha elfelejtem, hogy régen szőke volt. Ahogy egymást nézzük, anya lesüti a szemét. – Mi van a dobozban?

Reménykedtem benne, hogy nem fogja észrevenni.

– Semmi. Csak a szobámban pakoltam.

Kérdés nélkül emeli fel a kabátot a doboz tetejéről, és belenéz. Nem tart neki sokáig, amíg összeilleszti a darabokat.

– Ó, Julie… biztos vagy te ebben?

– Nem nagy dolog…

– Nem kell mindent kidobnod – mondja, és beletúr a dobozba. – Mármint eltehetsz pár dolgot, ha később…

– Nem – mondom erőteljesen. – Nem kell már ebből semmi.

Anya elengedi a kabátot, és hátralép.

– Oké, nem állítalak meg.

– Mennem kell. Később találkozunk.

A garázsajtón keresztül hagyom el a házat. A kanyarban lerakom Sam dobozát a postaláda és az újrahasznosítós kuka mellé. Olyan csattanással ér földet, mintha aprót és csontokat rejtettem volna benne. A dzseki ujja olyan ernyedten lóg ki a dobozból, mint egy szellem keze. Kisimítom az ingemet, és nekiállok a reggeli sétámnak a város felé. Engedem, hogy napok óta először felmelegítsen a nap.

A háztömb felénél szellő kavarja fel előttem a leveleket, és ahogy megállok a járdán, furcsa gondolat fészkeli magát a fejembe. Ha most megfordulnék, akkor vajon őt találnám ott a dzsekijében, ahogy szomorúan lenéz a dobozba pakolt holmikra? Elképzelem az arckifejezését, és elgondolkozom, vajon mit is mondana, ahogy átmegyek az utcán, és haladok tovább a háztömbön úgy, hogy egyszer sem nézek vissza.

Kissé hűvös van még, ahogy áthaladok a városon. Ellensburg a Cascade-hegység keleti oldalán fekszik, így néha a hegyi levegő elér hozzánk is. Apró város ez, történelmi vöröstéglás épületekkel és nagy, nyílt terekkel. Olyan hely, ahol sosem történik semmi. A szüleim három évvel ezelőtt költöztek ide Seattle-ből, amikor anya új munkát kapott a Central Washington Egyetemen, de csak én és ő maradtunk, miután megkapta a teljes állást. Apa visszatért a régi munkahelyére Seattle-ben, és vissza se nézett. Sosem hibáztattam azért, mert nem akart itt élni. Nem tartozott ide. Néha én is ugyanígy érzek. Anya úgy írja le Ellensburgöt, mint egy öreg várost, ami még mindig keresi a helyét a világban egy olyan korban, amikor már mindenki nagyvárosba vágyik. És ugyan alig várom, hogy magam mögött hagyjam ezt a helyet, tisztában vagyok a bájával.

Összefonom a karom magam előtt, ahogy beérek a belvárosba, és felfedezem a változásokat, amit a tavasz sodort magával az elmúlt pár hétben. Virágládák kezdenek nyílni a városi fények alatt. Fehér sátrak sorakoznak a főutcán a hetente megrendezésre kerülő piac miatt. Átmegyek az utcán, hogy elkerüljem a tömeget, és csak reménykedni merek, hogy nem futok össze senkivel. Ellensburg belvárosa általában gyönyörű, főleg a melegebb hónapok során. De ahogy ezeken az utcákon járok, mindenről ő jut az eszembe. Sam vár rám, hogy végezzek a munkával, utána falafelt eszünk majd az egyik bódénál. Aztán megnézünk egy filmet az „ötdolláros” vasárnapi akció alkalmával a moziban, majd végigsétálunk közösen a városon. Azt érzem, a saroknál áll, vár rám, és a szívem felgyorsul a gondolattól. Azonnal azon gondolkozom, hogy vissza kellene fordulnom. De nincs itt senki, csak egy nő, aki elmerült a telefonjában. Elmegyek mellette anélkül, hogy észrevenne.

A barátommal, Mika Obayashival szerveztem le egy találkát egy étkezdében a város másik felén. Nagyon sok kávézó van a központban, de amikor ráírtam Mikára előző este, mondtam neki, hogy nincs kedvem senkivel összefutni. Ő azt válaszolta, hogy hasonlóan érez. Az étkezde belsejében leültetnek az ablakhoz, nem messze egy idősebb pár osztozik egy menün. Amikor megérkezik a pincérnő, rendelek egy csésze kávét cukor és tejszín nélkül. Általában tejjel szoktam inni, de épp szoktatom magam arra, hogy feketén igyam. A neten azt olvastam, hogy a kávéhoz is ugyanúgy hozzá kell szokni, mint a bor kifinomult ízéhez.

Csak egy párat kortyolok, és a csengő a plafonon máris csilingel. Mika lép be, és engem keres. Sötét kardigánt visel fekete ruhája felett, amit még sosem láttam rajta ezelőtt. A körülmények ellenére sokkal jobban néz ki, mint gondoltam. Talán épp egy szertartásról jött. Anya azt mondta, hogy Mika beszédet mondott Sam temetésén, hiszen az unokatestvére. Így barátkoztunk össze. Sam mutatott be neki, amikor ideköltöztünk. Amikor Mika meglát, közelebb jön, és becsusszan a piros fülkébe. Nézem, ahogy leteszi a telefonját, és ledobja a táskáját az asztalra. Ugyanaz a pincérnő tűnik fel, letesz egy csészét, és hosszan önti bele a kávét.

– Extra cukrot és tejet is szeretnék – mondja Mika. – Kérem!

– Rendben van – mondja a pincérnő.

Mika hirtelen feltartja a kezét.

– Ó, lehetne szójatejjel kérni?

– Szójával? Nem.

– Ó! – húzza össze a szemöldökét Mika. – Akkor csak tejet kérek. – Ahogy a pincérnő elfordul, Mika rám néz. – Nem válaszoltál az üzeneteimre. Azt se tudtam, eljössz-e.

– Bocsánat, mostanság nem voltam túl válaszolós hangulatban. – Nem igazán volt más kifogásom. Egyébként is szokásom volt, hogy némítva hagyom a telefonomat, de ezen a héten meg végképp nem válaszoltam senkinek.

– Értem én – mondja, és még jobban ráncolja a homlokát. – Egy ideig azt hittem, hogy minden szó nélkül lemondod. Tudod, hogy nem szeretem, ha felültetnek.

– Épp ezért jöttem korábban.

Elmosolyodunk, és belekortyolok a kávéba.

Mika megérinti a kezemet.

– Hiányoztál – suttogja, és megszorítja a kezem.

– Te is hiányoztál. – Bár azt hazudtam magamnak, hogy szeretek egyedül lenni, mégis elönt a megkönnyebbülés, hogy látok egy ismerős arcot. Hogy újra látom Mikát.

Megérkezik a pincérnő, és letesz egy kisebb adag tejet, kihalászik egy halom zacskónyi cukrot a kötényéből, és ledobja az asztalra, majd eltűnik. Mika kinyit három cukrot, és beleönti a csészéjébe. Felveszi a tartót, és felém nyújtja.

– Tejet?

Megrázom a fejem.

– Azért, mert nem szója?

– Nem… csak próbálom feketén inni a kávét.

– Hmm…. Nem semmi – mondja, és bólogat. – Nagyon seattle-i.

Ahogy ezt kimondja, felvillan a telefonja képernyője, és egy értesítés ugrik előre. A telefon rezeg az asztalon. Mika lenéz rá, majd vissza rám.

– Ezt inkább elteszem. – Elrejti a telefont a táskájába, és felveszi az étlapot. – Rendeltél valamit?

– Igazából nem vagyok éhes.

– Ó, értem!

Mika leteszi az étlapot, és összefonja a kezét az asztalon, miközben én újra kortyolok a kávéból. A zenegép narancs-kék fényben villog a helyiség másik oldalán, de nem játszik semmilyen zenét. A csend megül kettőnk között, amikor Mika végre felteszi a kérdést.

– Tényleg nem szeretnél beszélni róla?

– Nem igazán.

– Biztos vagy benne? Azt hittem, ezért szeretnél találkozni.

– Ki akartam szabadulni a házból.

– Az jó – bólogat. – És hogy bírod az egészet?

– Egész jól, azt hiszem.

Mika erre nem mond semmit, csak néz engem, mintha többet akarna kicsikarni belőlem.

– És veled mi a helyzet? – kérdezek helyette. – Te hogy vagy?

Mika tekintete az asztalra siklik, ahogy elgondolkozik ezen.

– Fogalmam sincs. A búcsúztatók nagyon nehezek voltak. Errefelé nincsenek szentélyek, szóval megtesszük, amit tudunk. Rengeteg tradíció és szokás van, amiről még én se tudtam.

– Nem is tudom elképzelni… – mondom. Mika és Sam mindig olyan módon kapcsolódtak a kultúrájukhoz, ahogy én sosem. Az én családom valahonnan Észak-Európából származik, de erre sosem szoktam igazán gondolni.

Újra beül közénk a csend, Mika a kávéját kevergeti, de nem mond semmit. Aztán megdermed, mintha eszébe jutott volna valami.

– Virrasztást tartottunk neki – feleli, de nem néz rám. – Az utána következő napon. Vele maradtam egy éjszakán át, és újra láthattam…

A gyomrom összeszorul ennek a gondolatától is. Hogy lássam Samet még egyszer, miután… Nem akarom elképzelni. Csak belekortyolok a kávéba, és próbálom kipislogni a képet a szememből, de nem halványodik. Bár ne mondta volna ezt el nekem!

– Tudom, nem sok ember akarná őt így látni – mondja, de még mindig nem néz rám. – Majdnem én sem tudtam megtenni. De azt is tudtam, hogy ez lesz az utolsó lehetőségem, így elmentem.

Nem mondok semmit, csak iszom a kávét.

– Viszont nagyon sokan voltak a temetésen – folytatja. – Nem volt elég szék. Sokan jöttek el az iskolából, akiket nem is ismerek. Annyi, de annyi virág volt!

– Nagyon szép lehetett.

– Néhányan kérdezték, hogy hol vagy – mondja. – Mondtam nekik, hogy nem érzed jól magad, és hogy te inkább egyedül jönnél el.

– Nem kellett volna magyarázkodnod – felelem.

– Tudom, de néhányan folyamatosan kérdezgettek.

– Kicsodák?

– Nem számít, kicsodák – feleli Mika, egyértelműen nem akar válaszolni.

Egyetlen korty kávém maradt, mostanra minden melegségét elveszítette, ami csak erősíti a keserűségét.

Mika rám néz.

– Elmentél már hozzá?

Elidőzöm, mielőtt válaszolnék.

– Nem… még nem.

– Szeretnél elmenni? – kérdezi, és újra megfogja a kezemet. – Mehetünk most is. Együtt.

Visszahúzom a kezemet.

– Én… én… most nem tudok.

– Miért nem?

– Van más dolgom – mondom kurtán.

– Például?

Fogalmam sincs, mit mondjak. Miért kell egyáltalán magyarázkodnom?

Mika áthajol az asztalon, és halkan megszólal.

– Julie, nagyon jól tudom, hogy ez az egész dolog rémes volt neked is. De nem kerülheted örökké a dolgot. El kellene jönnöd, lerónod a kegyeletedet, főleg most. – Aztán még majdnem suttogva hozzáteszi. – Kérlek, Samről van szó…

A hangja megbicsaklik a nevénél, hallom, hogy sírás készül feltörni a torkában, de sikerül lenyomnia. A mellkasom csak még jobban fáj attól, hogy így látom őt, így lehetetlenség megszólalni. Nem akarom elhinni, hogy felhasználja ezt ellenem, amikor nem is tudok tisztán gondolkozni. Egyben kell tartanom magam.

Összeszorítom az üres csészét.

– Már mondtam, hogy nem akarok beszélni erről – mondom újra.

– Az isten szerelmére, Julie! – torkol le. – Sam szerette volna, hogy ott legyél. Egész héten nem voltál mellette. Meg még akkor se jöttél el, amikor eltemették.

– Tudom, és sejtésem szerint mindenkinek volt ezzel kapcsolatban valami megjegyzése – felelem.

– Kit érdekel, mit mondanak mások – mondja hirtelen, a teste felemelkedik a székről. – Csak azt számít, Samnek mi a fontos.

– Sam meghalt.

Erre aztán mindketten elnémulunk.

Mika hosszan bámul rám. A tekintete megbánást, bűntudat jeleit keresi rajtam, mintha arra várna, hogy visszavonom a szavaimat, de csak ennyit tudok mondani.

– Sam meghalt, Mika, és ha elmegyek hozzá, az sem fog változtatni semmin.

Hosszan nézünk egymás szemébe, mielőtt Mika elkapná a tekintetét. A hallgatásából azt a következtetést vonom le, hogy egyszerre csalódott és döbbent. Abban a pillanatban ráébredek, hogy a körülöttünk lévő asztalok is elcsendesedtek. A pincérnőnk egy szó nélkül ment el mellettünk.

Egy perc múlva, ahogy végre folytatódik mások beszélgetése az étkezdében, összeszedem magam.

– Nem az én hibám, ugye tudod? Én megmondtam neki, hogy ne jöjjön, és nem hallgatott rám. Mondtam neki, hogy maradjon ott. Szóval, mindenkinek fel kellene hagynia azzal, hogy valamiféle bocsánatkérést vár tőlem, és hogy engem hibáztasson …

– Én nem hibáztatlak téged semmi miatt – mondja Mika.

– Tudom, hogy te nem, de mások valószínűleg igen.

– Nem. Nem mindenki gondolkozik így, Julie, és sajnálom, de ez az egész nem rólad szól, hanem Samről. Arról, hogy nem jöttél el a temetésére. Arról, hogy az az ember, aki a legközelebb állt hozzá, aki a legjobban ismerte, nem volt ott, hogy mondjon róla pár szót. Sam többet érdemelt ennél, és ezt te is jól tudod. Ezt várta mindenki. És te nem voltál ott, sehová sem jöttél el.

– Igazad van. Talán tényleg én ismertem a legjobban – felelem. – És talán úgy gondolom, hogy neki nem lett volna fontos ez az egész. A szertartások, a virrasztás, az emberek az iskolából… hagyjuk már, Sam egyáltalán nem törődik ezzel. Ki nem állhatta volna az egészet. Talán örül is, hogy nem mentem el.

– Nagyon jól tudom, hogy nem hiszed el ezt az egészet – mondja Mika.

– Ne akard megmondani, hogy én mit hiszek és mit nem! – felelem sokkal élesebben, mint akartam volna. Majdnem visszaszívom a szavaimat, de nem teszem.

Szerencsére megjelenik a pincérünk, hogy felvegye a rendelésünket, mielőtt még jobban el tudnánk mélyedni a vitában. Mika rám néz, aztán a pincérnőre, majd vissza rám.

– Azt hiszem, mennem kell – mondja hirtelen, és összeszedi a holmiját. A pincérnő oldalra lép, amikor Mika kimászik a fülkéből. Letesz némi pénzt az asztalra, majd elfordul. – Majdnem elfelejtettem – folytatja. – Felvettem a házi feladataidat a suliban egyik nap, nem tudtam, hogy bejössz-e. – Kinyitja a táskáját. – És megjöttek az évkönyvek is. A tiéd maradt már csak, úgyhogy azt is elhoztam. Itt van. – Mindent ledob az asztalra.

– Ó, köszönöm!

– Majd később találkozunk.

Nem búcsúzom el. Csak nézem, ahogy Mika eltűnik a bejárati ajtón át, a csengő csilingel mögötte, ahogy magamra hagy. A pincérnő felajánlja, hogy újratölti a kávémat, de én csak a fejemet rázom. Hirtelen nem bírok tovább ebben a hangos, zsúfolt, szirupfoltos étkezdében maradni, mert csak egyre idegesebb leszek. Ki kell szabadulnom innen.

Ennyit a délutánomról. Nem tudok mást tenni, csak odakint sétálgatok céltalanul. Próbálok nem Mikára gondolni, és arra, hogy mit kellett volna másként mondanom, már amúgy is túl késő ehhez. Ehelyett sétálgatok a városban, hagyom, hogy hasson a koffein. Legalább a reggeli fagyás felengedett. A boltok ablakai csillognak a délutáni fényben. Elhaladok mellettük, de sehová se megyek be. Van egy antik bolt, ahová azért tértünk be sokszor Sammel, hogy gondolatban berendezzük jövendőbeli lakásunkat. Megállok a kirakatánál. A poros ablakon át látszik, hogy hosszú polcokon sorakoznak a festmények, a csecsebecsék, a padlón perzsaszőnyegek, régi bútorok hevernek, és sok más minden. Ettől újabb emlék bukkan fel bennem.

Sam a kezembe nyom egy ajándékot.

– Hoztam neked valamit.

– Miért?

– Érettségi ajándéknak.

– De még nem is…

– Julie, csak nyisd ki!

Letépem a csomagolást, és a belsejében egy ezüst könyvtámaszt találok, ami kinyújtott szárnyat formáz.

– Nem kellene ebből kettőnek lennie? – kérdezem. – Hol a másik?

– Csak egyre volt pénzem egyelőre – magyarázza Sam. – De épp most kaptam fizetést, úgyhogy bemehetünk érte.

De amikor belépünk a boltba, kiderül, hogy a másik felét már elvitték.

– Ki a fene vásárol egy fél könyvtámaszt? – kérdezi Sam a kassza mögött álló nőtől.

Felé fordulok.

– Te.

Ez is közös vicc lett aztán, de már nem számít. Kidobtam ezt is a dobozban lévő többi holmival együtt.

A város tele van közös emlékekkel. Ott a lemezbolt, ahová mindig járt munka után. Egy vörös ajtó a bejárata, amit székkel támasztottak ki. Pár ember nézelődik a lemezekkel övezett sorok között. Valaki épp az elektromos gitárja húrjait cseréli. De Sam nincs ott a pultnál a hangfalak között, hogy a zenét szabályozza. Nem is dolgozott itt, de mégis ismert mindenkit. Elsietek, mielőtt még meglátna valaki, és megpróbálna olyan beszélgetést kezdeményezni velem, amihez egyértelműen nincs hangulatom.

Nem tudom, mennyi ideig leszek még képes Ellensburgben maradni. Elegem van abból, hogy újra kell élnem mindent. Az érettségi már nincs messze, emlékeztetem magam. Csak egy pár hónap, és eltűnök innen. Még nem tudom pontosan, hová is megyek, de nem is számít, ha nem kell soha többé visszajönnöm.

Nem emlékszem, hogyan is kötöttem ki a tónál. Egyáltalán nincs a város közelében, sőt még ösvények sem vezetnek ide. Nincsenek jelzések sem, ami azt jelenti, hogy az embernek saját magának kell megtalálnia. Az elkerülni kívánt helyszínek hosszú sorából ez volt az, amire utoljára gondoltam volna, hogy ellátogatok.

Pár levél bucskázik lefelé a fákról, ahogy ledobom a cuccaimat a padra, és leülök a tóval szemben. Sam és én sokat találkoztunk itt a melegebb hónapokban. Ide menekültünk a világ elől. Ez volt a titkos helyünk, ha épp nem volt pénzünk arra, hogy kintebb menjünk a városból. Néha csak ültem itt egy jegyzetfüzettel, próbáltam írni valamit, amíg Sam odakint úszott. Ha behunyom a szemem, még mindig hallom a víz visszafogott csobogását, látom a vállának csillanását a tó felszínén. De most, ahogy kinyitom a szemem, nem látok mást, csak az üveges, érintetlen felületet, és újra egyedül vagyok.

Ne gondolj Samre! Gondolj valami másra!

Az írás sokszor segít kordában tartani a gondolataimat, úgyhogy magammal hoztam a jegyzetfüzetemet is. De hogyan írjon az ember, ha nem tud koncentrálni? Talán ha elég hosszan ücsörgök itt, valami az eszembe jut. Hozzáérintem a tollat az üres laphoz, és várom, hogy elérjenek hozzám a szavak. Az iskolában nincs idő a kreatív írásra, ezért igyekszem a saját szabadidőmben foglalkozni vele. Az órákon egyébként sem írhatja az ember azt, amit igazán szeretne. Értem én, hogy meg kell ismerni a szabályokat, mielőtt megszegnénk őket, de az írásnak örömet kellene okoznia, nem? Szerintem a tanárok ezt valahogy sokszor elfelejtik. Néha még én is. Csak reménykedni merek abban, hogy a főiskolán más élmény lesz ez az egész.

Hamarosan levelet kellene kapnom onnan is. A Reed Főiskola áll az első helyen, ide járt anya is. Mindenki azt gondolhatná, hogy ez akár segíthet is a felvételiben.

– Nem hinném, hogy olyan jó hírem van arrafelé, szóval engem ne említs meg! – figyelmeztetett anya. – Amikor már elég nagy leszel, majd elmesélem a sztorit. De mindegy is, mert Portland nagyon szép város, imádni fogod. – Az is segít, hogy csak négy órányira van innen, szóval így nem lennénk annyira messzire egymástól. Átlapoztam pár nappal ezelőtt az órakínálatukat, és tele van kreatívírás-órákkal, amiket mind elismert szerzők tartanak a világ minden tájáról. Talán ott magamra találhatnék, ráébredhetnék, miben is vagyok jó. Talán végül írok egy könyvet kreatív szakdolgozat gyanánt. De most egyértelműen túlzottan előreszaladtam. Megtudtam, hogy egy írásmintát szeretnének tőlem. Szóval, ha fel is vesznek a Reedre, akkor se biztos, hogy bejutok a kreatívírás-kurzusra. Van persze pár írásom, amit átnézhetnék, de félek, egyik sem elég jó. Valami újat kellene alkotnom. Egy jó esszé bizonyára lenyűgözné őket. De az elmúlt napok eseményei után kifejezetten nehéz megtalálni magamban a kreativitást. Képtelen vagyok kiűzni Samet a fejemből, nem számít, mennyire erőteljesen is próbálkozom vele. Nem lesz mellettem, hogy együtt nyissuk ki a levelet a fősulitól, sosem fogja megtudni, bekerültem-e.