SOLVEJ BALLE

A TÉRFOGATSZÁMÍTÁSRÓL II.

PARK KÖNYVKIADÓ

Fordította Bogdán Ágnes

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Solvej Balle: Om udregning af rumfang, II

Pelagraf, Ærø, 2023

Első kiadás

Copyright © Solvej Balle, 2023

Published by agreement with Copenhagen Literary Agency ApS, Copenhagen

All rights reserved

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Bogdán Ágnes, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Matt Dorfman

Szerzőfotó © Sarah Hartvigsen Juncker

A könyv megjelenését a Danish Arts Foundation támogatta

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szala Boglárka

Szerkesztette Greskovits Endre

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

A borítót az eredeti alapján Váraljai Viktória készítette

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-633-051-4

# 368

Mit képzeltem? Az idő egy körhinta? Felugorhatok rá, és leszállhatok róla? Az év egy patak? Ott csobog a november tizennyolcadikám alatt?

Az ablaknál ülök az Hôtel du Lison 16-os szobájában. Összegyűjtöttem a napokat. 365 novemberi napot. De mire jó ez? Mintha az egyforma őszi napok kitehetnének egy évet. Mire jó egy ilyen év végén felkészülni egy ugrásra? Vagy merülésre? Egy év várakozás után újra eljönne a november tizennyolcadika, és ugyanott, ahol beléptem, kiszabadulhatnék az ismétlésből. Tényleg egy olyan november tizennyolcadikát képzeltem el, ahol nyitva áll az ajtó, és szabad átjárást enged az ismerős időbe? Talán. De nem így van.

A november tizennyolcadikában bolyongok. Keresem a kijáratot, de nincs kijárat. Keresem a különbségeket, de nincsenek különbségek. Ez ugyanaz a nap, és fel nem foghatom, mi ütött belém, amikor azt képzeltem, hogy a napjaim alatt egy átlagos év lapul, és lassan közeledik egy új november tizennyolcadika. Mintha valahol a mélyben létezne a valódi időszámítás, mintha az ismétlések csak a felszínen tükröződnének, mert az igazi év menedéket talált a november tizennyolcadikák alatt. Mintha az év végén felemelkedne egy új november tizennyolcadika, és magával vinne. Vagy elhaladna mellettem, és én kiugorhatnék az ismétlésből. Mentődeszkaként felém sodródna egy másik november tizennyolcadika, és általa megmenekülnék az ismétlések tengeréből, megragadnám, mint egy uszadék fát, és nem ereszteném addig, amíg szilárd talajt nem ér a lábam, és partra nem vetődöm november tizenkilencedikében, egy olyan nap, amikor friss újságot olvasok a kávé mellett, egy másik recepciós áll a pult mögött, és reggel nem szemerkél az eső. Vagy éppenséggel zuhog, árad a víz, mennydörög, havazik, bármi megteszi, csak más legyen. Mintha a 365. napom varázslatos véget érhetne, nem csak egy szám lenne egy végtelen sorban. Mintha a 366. nap egy új kezdetet hozna, egy új november tizennyolcadikát. Átjárót kínálna a november tizenkilencedikébe. És a huszadikába. Mintha lenne kijárat, nem csak egy eltűnt nap, amely átadta helyét a következő november tizennyolcadikának, majd még egynek és még egynek, a 367. és a 368. napnak, és holnap a 369.-nek.

Ha nem történne semmi, végtelen lenne a sor. Nem történt semmi, és végtelen a sor. Nem köszöntött be egy új és másmilyen november tizennyolcadika, nem tört fel a mélyből a valódi időszámítás, nem sodródott felém egy mentődeszka, nem vetődtem partra november tizenkilencedikében, és nem köszöntött be a huszadika sem. Ez ugyanaz a november tizennyolcadika, láthatóan nincs változás.

Tegnap korán ébredtem. Amint visszatértem a szállodába, mély álomba zuhantam, kimerítettek a feszültségben töltött napok, a várakozás egy új, megváltozott novemberi napra. Felriadtam, és megláttam a Philip Maureltől kapott római sestertiust rejtő dobozt. A párnám mellett pihent a zacskójában, és hirtelen minden eszembe jutott: találkoztam Philippel, aztán elkísértem a boltjába. Philip és Marie megmutatta az új lakását. Emlékeztem, hogy az előző lakó tárgyai között barangoltunk. Elmeséltem nekik mindent: elmeséltem, hogy szétesett az idő, és abban reménykedem, hogy visszatérhetek az ismerős időbe. Ők meg egy római sestertiusszal és egy zacskóval eresztettek útnak.

Azonnal kipattantam az ágyból, felöltöztem, és lementem a recepcióra. Fogalmam sem volt, hány óra van, de az újságok már megérkeztek, ugyanazok az újságok. A tizennyolcadikaiak. Frissek voltak, és ropogósak. A reggelizőben főtt a kávé, az asztalokat már megterítették, a személyzet épp a kenyeret és a croissant-t pakolta a tálcákra és a kosarakba. Leültem, és reméltem, hogy ez a nap másként indul majd, mint a többi novemberi nap, ám semmi különbséget nem fedeztem fel, és hamar beláttam, hogy a reggel ismétli önmagát. Figyeltem az ismerős arcokat és mozdulatokat. Láttam, ahogy egy szelet kenyér leesik a földre, könnyedén, már-már lebegve. Megint tizennyolcadika volt, hát persze hogy az volt.

Egész nap, attól a kezdve, hogy felébredtem, egészen addig, amíg este ágyba nem bújtam, minden pontosan olyan volt, mint az összes többi nap, egy felismeréssel teli nap, ma reggel pedig újra november tizennyolcadikára ébredtem. Nincs különbség. Akadálytalanul léptem át a második évbe, pontosabban: 368. alkalommal jutottam el a november tizennyolcadikához egy év és évszakok nélküli időben, egy hetek és hónapok nélküli időben, ahol mindössze egyetlen nap ismétlődik, és csak azt tudom elképzelni, hogy ez továbbra is így lesz. Mást aligha. Ez egy orvosolhatatlan hiba. Krónikussá vált. Egyedül a napom tér vissza. Reggel lesz, és este lesz, és éjszaka lesz, majd újra reggel, és ugyanaz a nap.

Az Hôtel du Lison 16-os szobájában ülök. Ma nem reggeliztem. Nem jutottam tovább a recepciónál, egyetlen pillantást vetettem az újságokra, aztán sarkon fordultam, és visszabaktattam a szobámba. Nem akarom látni, ahogy a kenyérszeletek lebegve hullanak a földre.

# 369

Ma reggel jóval azelőtt ébredtem, hogy kivilágosodott volna. Arra riadtam fel, hogy a sestertiust rejtő doboz sarka az arcomba mélyed. A zacskó, amelyben lapult, változatlanul a párnám mellett pihent, valószínűleg ráfeküdtem álmomban, de most már ébren vagyok, felkeltem, kint járkálok a hajnali sötétségben, és változatlanul tizennyolcadika van. Nem lett tizenkilencedike, nem lett huszadika, és nem lett huszonegyedike sem. Miért is lett volna?

Túl korán volt még a felkeléshez, ennek ellenére felöltöztem. Csizmát húztam, begomboltam a kabátomat, felvettem a táskámat a földről, és mielőtt elindultam volna, fogtam a dobozt, ami a zacskóban volt az ágyon, és kivettem belőle a sestertiust, az érmét aztán a zsebembe süllyesztettem, a dobozt és a zacskót pedig ott hagytam az asztalon. A kulcsomat magammal vittem, mert a recepció üres volt, és nekivágtam a szinte kihalt, sötét utcáknak.

Amikor pár órával később visszatértem a szállodába, már világos volt, alig múlt hét óra. Felhoztam a szobámba egy csésze kávét, és most itt üldögélek a kis asztalnál. Tudom, hogy a november tizennyolcadika folytatódik, és nem tudom, mit kezdjek vele, de azt igen, hogy mire számíthatok. November tizennyolcadikákra, ezekre számíthatok.

# 374

Mindennap végigjárom az utcáimat. Átkelek a boulevard Chaminade-on, átsétálok a passage du Cirque-en. Átvágok a rue Renart végén lévő kis téren, majd utamat a rue Almageste-en folytatom. Beülök egy kávézóba, vagy megpihenek egy padon a parkban.

Nincs változás, és nincs teendőm. Nincsenek könyvek, amiket megvásárolhatnék, nincsenek aukciók, amiken részt vehetnék, nincsenek barátok, akiket meglátogathatnék. Nincs mintája a hangoknak és a csendnek, ami köré szervezhetném a napomat, nincsenek terveim és nincs naptáram. Az idő telik, egyik nap a másik után ömlik a világomba, de sehova sem tart, nincsenek megállói vagy állomásai, csupán a napok végtelen láncolata.

Elsétálok a környékbeli antikváriumok mellett, de egyikbe sem térek be. Megnézem a könyveket a kirakatban, egy ideig tétovázom, aztán továbbmegyek. Egyre nagyobb köröket teszek meg, és új utcákat fedezek fel. A rue d’Ésope-on megállok egy ismeretlen antikvárium előtt. Kedvem támad bemenni, és közelebbről is szemügyre venni egyik-másik kirakatban kiállított művet, de nem teszem. Semmi keresnivalóm odabent, az antikváriumok a múltamhoz tartoznak, már nem vagyok T. & T. Selter.

Jártam Philip Maurel boltjánál is, megálltam néhányszor a kirakat előtt, és belestem. Erre csak olyankor vetemedem, amikor Marie egyedül van, mert nem akarom, hogy felismerjenek. Tudom, hogy Philip mikor jön, mikor megy, és eszem ágában sincs találkozni vele.

Még mindig nálam van a sestertius. A kabátzsebemben őrizgetem, és Marie egy másik érmét helyezett ki a pultra. Tegnap este, amikor lefeküdtem aludni, elfelejtettem kivenni a zsebemből a sestertiust, és a párnám alá rejteni, de amikor ma reggel felébredtem, még mindig ott volt. Érzem, amikor az utcákat járom. Ha lenne kutyám, azt mondhatnám, hogy kutyát sétáltatok. Helyette egy római érmével csatangolok. Egy furcsa cimborával.

# 376

Érezni az utcákon. Az ürességet. Mintha eltűnt volna valami. Érzem, ahogy a rue Desterres murváján sétálok, és amikor átsietek a rue Almageste-en. Feloldódott a koncentrátum. Kevesebb a részlet. Az érzés konkrét, már-már fizikai alakot ölt, mintha gyérült volna a forgalom vagy eltűntek volna a gyalogosok, mintha megváltoztak volna a fényviszonyok és a hangok, mintha nőtt volna a távolság a házak között, és kiszélesedtek volna az utcák, de tudom, hogy semmi sem változott, még mindig vannak emberek, és még mindig van forgalom, se a hangok, se a fényviszonyok nem változtak meg. Nekem nincs teendőm. Ugyanazokat az utcákat járom, de csak a rutin és a megszokás miatt. Korábban mindig okkal fordultam meg itt, most azonban fölöslegesnek érzem magam. Járom a várost, és mindössze egyetlen feladatom maradt: egyik napból átevickélni a másikba. Csupán egy ember vagyok, aki az utcákon kóborol, talán nem is ember, inkább valamiféle állat, nem vadászik, és rá sem vadásznak, nem éhes, és nem is jóllakott, egy lény, aki a házak között járkál.

# 378

Ma későn ébredtem, és csak délután hagytam el a szállodát. Ezúttal a szokásostól eltérő útvonalat választottam, mégis újra letaglózott az érzés, az üresség érzése, mintha hiányzott volna valami.

Miközben az utcákat jártam, elfogott a szédülés. Kirázott a hideg, és körbepillantottam, hova mehetnék be, de úgy tűnt, nincs számomra hely. Nem találtam természetes menedéket sem, ahova visszahúzódhattam vagy letelepedhettem volna egy rövid időre. Szétnéztem, hogy van-e a közelben park vagy pad, de mindenhonnan kilógtam. Elutasítottak és bezárultak előttem az ismerős helyek. Nem hívogattak a padok és a kávéházi székek. Nem illettek a lépteimhez a járdák és a gyalogátkelők. Kívülállónak, idegen testnek éreztem magam. Nem tartoztam ide, és ez ellen semmit sem tehettem.

Végül egy szinte üres kávézóban kötöttem ki, és helyet foglaltam egy ablak melletti asztalnál, de a székek mintha le akartak volna rázni magukról. Először enyhén megbillent alattam egy szék, ám miután felálltam, és kicseréltem, úgy éreztem, mintha az asztallal lenne valami. Kicsit odébb húztam, és elmozdítottam a széket is, amelyikre leültem. Zavart és nyugtalan voltam, és amikor a bútorok végre egyensúlyba kerültek, senki sem jött oda hozzám, hogy felvegye a rendelésem, így aztán távoztam a kávézóból, és visszatértem az utcára.

Nem változott semmi. Az utcák elhagyatottnak tűntek. Mintha átalakult volna a légkör, a levegő gyérebbnek hatott, mintha kioldódott volna valami az aszfaltból, és porózussá tette volna a levegőt, a házak színe árnyalatnyit változott, nem tudom. Mindenesetre eltűnt valami, és történt valami a színekkel, talán a hangokkal, mintha egyszeriben elpárolgott volna egy elem a világból, de lehet, hogy csupán az üresség egy új formája tárult fel előttem, egy ismeretlen ürességfajta.

Az érzést elűzendő nekivágtam az utcáknak. Hol az egyik, hol a másik sarkon fordultam be, forgalmas utcákra és népes átjárókra bukkantam, a világ lassanként egyre inkább hasonlított önmagára. Kievickéltem a partra, visszatértem a világba. Szinte egész délután mászkáltam, és igyekeztem távol tartani az üresség érzését. Parkokon és kavicsos ösvényeken vágtam át, padok és játszóterek mellett sétáltam el anélkül, hogy bárhova letelepedtem volna, kivéve azt a néhány percet, amikor megpróbáltam leülni a passage du Cirque szökőkútja mellett álló, kissé nedves padra.

Késő délután volt már, amikor visszatértem a szállodába, a recepción vásároltam egy szendvicset, majd felvonultam a szobámba. A lépcsőn felfelé menet lenéztem magamra, és úgy találtam, kopottas a megjelenésem: rongyos, viseltes, ütött-kopott, de képtelen voltam rájönni, miért. A ruháim rendben voltak. Megpillantottam magam a tükörben, amikor a folyosón a szobám felé fordultam. A ruháim nem voltak kopottabbak annál, mint amikor utoljára itt jártam, a csizmát ugyan sokszor felhúztam Claironban, amikor elhagytam a vendégszobát, ennek ellenére nem volt különösebben elnyűtt. Nem azt a ruhát viseltem, amit legutóbbi ittlétem alkalmával, hanem egy másikat, a régit Claironban hagytam, a mostani újabb volt, és semmi baj nem volt vele, a kabátom is ugyanúgy nézett ki, mint mindig, bár lehet, hogy elkelne már egy új, de ez nem nagyon tűnik fel. Mégis olyan hatást keltettem, mint akit száműztek a lomtárba, kopott voltam, és poros, kikerültem a körforgásból.

Persze tudom, hogy az egész miattam van: elvesztettem az irányt. Egyetlen elem sem tűnt el. Nem fedeztem fel az üresség új formáját. Mindössze annyi történt, hogy már nincs okom az utcákat járni. Elsétálok az üzletek előtt, de nem megyek be. Átszelek egy utcát vagy átvágok egy parkon, és a rosszullét kerülget, fölösleges vagyok, elcsigázott, egy tévedés. Már nem vagyok Tara Selter, az antikvárius, akinek jó érzéke van a részletekhez és szeme a gyűjtői értékkel bíró könyvekhez. Nem vagyok a munkáját végző Tara Selter. Nem szerzek be könyveket a T. & T. Selter számára. Annak a Tara Selternek nyoma veszett: nem megy be érdeklődni, tárgyalni, megtekinteni, vásárolni, alkudozni, lebonyolítani. Tara Selter, az antikvárius eltűnt, híre-hamva sincs annak az embernek, aki dolgozik, építgeti a fejlődésnek indult vállalkozását, kapcsolatot tart a vásárlókkal és a kollégákkal. Annak a Tara Selternek nincs jövője. Az álmokat és nagy reményeket dédelgető Tara Selter kiesett a képből, elhajította a világ, túlcsordult a peremen, kiöntötték, elragadták a november tizennyolcadikák, elveszett, elpárolgott, kisodródott a tengerre.

A szobában letettem a szendvicset az asztalra, majd kibújtam a kabátomból és a csizmámból, ám amikor nem sokkal később megpróbáltam elfogyasztani a félig megszáradt szendvicsemet, hirtelen megszólalt a szálloda tűzjelzője. Egy pillanatra meglepődtem, mert korábban nem hallottam a riasztót, feltehetően azért, mert más napokon nem tartózkodtam röviddel öt óra után a szállodában. A tűzjelző nem izgatott különösen. Téves riasztásnak tartottam, hiszen a szálloda nem égett le, és soha nem láttam tűz nyomát, így aztán nem mozdultam, és a riasztó nem sokkal később elhallgatott. Felálltam, és kinéztem az ablakon. Az emberek az utcára sereglettek, én meg azt gondoltam: november tizennyolcadikán téves riasztás volt az Hôtel du Lisonban. És akkor mi van, kérdeztem. Semmi. Láttam, hogy érkezik egy tűzoltóautó, de tűz nyomát nem találták, így nem tekerték ki a tömlőt. Egy tűzoltó nyugodtan beszélgetett a szálloda recepciósával, én pedig ismét leültem, és ettem még egy falatot a szendvicsemből.

Csak utólag döbbentem rá, hogy mindez mit jelent: már nem állok készenlétben, nem keresek mentődeszkákat, elképzelni se tudom, hogy tűz üthet ki az Hôtel du Lisonban, hogy ez egy új november tizennyolcadika, ugrás egy új időbe, hogy a szálloda leég, és hogy épp akkor forog halálos veszedelemben az életem, amikor az idő visszaugrik a rendes kerékvágásba. Egyszerűen azt feltételeztem, hogy ez téves riasztás.

Néhány nappal korábban még talpra ugrottam volna, és változást szimatolok, de most ülve maradtam a félig megevett szendvicsemmel, és az égvilágon semmit sem tettem. A szendvics még mindig itt árválkodik mellettem az asztalon, nem azért, mert olyan sietve menekültem, hogy megfeledkeztem róla, hanem mert kiszáradt a széle. Már nem hiszek a változásban, nem keresem a különbségeket, és még egy tűzjelző sem képes megváltoztatni az elvárásaimat egy olyan nappal szemben, amely újra meg újra beköszönt.

Még mindig beszűrődnek hozzám a hangok a folyosóról, de a szállodával szemközti járda már rég kiürült. Az utolsó szállóvendégek épp most térnek vissza a szobáikba, a tűzoltóautó gyorsan elhagyta a helyszínt, nem fenyeget veszély. Ez egy nyugodt nap az Hôtel du Lisonban. Senkinek sem esett bántódása, senki sem sérült meg. Egy szállodai szobában időzöm, biztonságban, Thomas is biztonságban van Claironban, a saját november tizennyolcadikájában, bőrig ázott az esőben, és egy kihűlt házba tért haza, de ezen kívül semmi sem történt. Bement a nappaliba, begyújtott a kandallóba, hozott egy póréhagymát a kertből és néhány vöröshagymát a fészerből. Nincs ok aggodalomra. Van egy férjem, aki úgy véli, legjobb, ha egyedül keresek megoldást. Vannak barátaim, akik úgy vélik, nem tudnak segíteni, talán egyetlen szavamat sem hiszik el, és egy zacskóba csúsztatott római sestertiusszal eresztenek útnak. Tara Selter utolsó küldetése: felmenni a lépcsőn, és kivinni a szemetet. Az utcákat járom, fölöslegesnek érzem magam, kikerültem a körforgásból. Nem katasztrófa. Nem semmi, de nem is sok.