A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Dandy Smith: The Wrong Daughter, 2024

Fordította
GÖMÖRI PÉTER

Copyright © Dandy Smith, 2024

International Rights Management: Susanna Lea Associates

Hungarian translation © Gömöri Péter, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Cover design by The Brewster Project

Cover photographs © Depositphotos & Alamy

The Brewster Project tervei alapján
a borítót készítette: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Drabon Zoltánné

Korrektúra: Ernyei Beáta

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-65-3

Mel Neville-nek (szül. Monteath)

Azt kívánom, mindig egyformára sikerüljön kifesteni a szemed

Bevezető

Két nővér. Egyikük tíz-, a másik tizenhárom éves. Egyedül vannak otthon a nagy házban. Egyikük sem veszi észre azt a férfit, aki a ház mögött húzódó erdőből figyeli őket.

A szüleik Oliviát, az idősebb testvért bízták meg, hogy vigyázzon a húgára, amíg ők távol vannak. A konyhapultra odakészítettek néhány, pizzára szánt bankjegyet, és a hűtő ajtajára is felragasztottak egy sárga post-it cédulát a sürgős esetben hívható telefonszámokkal. Olivia oda sem pillant a számokra; a Blossom Hill House Stonemillben, ebben az idilli vásárvároskában, Somerset megye szívében található. Itt olyan biztonságban érzik magukat az emberek, hogy még a bejárati ajtót sem zárják kulcsra soha.

Este hatkor a lányok cipőt húznak. Bár a szüleik meghagyták, hogy Olivia legkésőbb kilencig küldje ágyba a húgát, a kamaszlány, miközben most kéz a kézben kisétál vele a késő délutáni nyári napfénybe, úgy dönt, megengedi Caitlinnek, hogy fél tízig fennmaradjon. A szülei figyelmeztető szavai, hogy semmiképp se menjenek ki a házból, úgy szállnak el a fejéből, mint a gyermekláncfű pelyhes bolyhai, ha felkapja őket a szél.

A lányok behajtják maguk mögött a sötétkékre festett, méhformájú rézkopogtatóval ellátott bejárati ajtót, de nem zárják kulcsra. Caitlin felpillant a már elvirágzott cseresznyefára, és hiányolja a csoda szép, rózsaszín szirmokat, amelyekkel tavasszal mindig beteríti a pázsitot a szél. A nagykapun kilépve balra fordulnak az útra, mert az visz a város felé az őstermelői bolthoz, mely a környékbeli farmokról származó friss élelmiszereket árusítja. A pizzára kapott pénzt inkább szendvicsekre költik: a friss, ropogós héjú kenyérszeletek között füstölt sonka és csípős sajt lapul. A mellette lévő pékségben néhány finom, sötét étcsokoládéval készült brownie-t és egy-egy üveg hideg limonádét vásárolnak. A zsákmánnyal elindulnak hazafelé, de az útról letérve inkább kergetőzve átvágnak a vadvirágokkal telehintett réten. Ott aztán órákig heverésznek a naptól meleg fűben a babakék nefelejcsek és sárga boglárkák között. Érzik, ahogy a nyár, akár egy üres vászon, eléjük terül, és csak arra vár, hogy telefessék izgalmas eseményekkel és kalandokkal.

Olivia az ég felé fordítja az arcát, és kioldja vastag hajfonatát. Az ujjával beletúr a hajába, és az aranyszőke zuhatagként omlik le a hátára. Caitlin a két ujja közé fogja a saját haja egy tincsét – az övé sötétbarna, és véleménye szerint elég uncsi a nővére tündöklő naplementére emlékeztető fürtjeihez képest.

Olivia észreveszi a húga arcán az enyhe irigységet, és így szól:

– Katica, neked gyönyörű, fényes a hajad, skarlátvörös színben játszik, ha rásüt a nap.

A kislány sugárzó arccal pillant fel a nővérére, és boldogan nyugtázza a dicséretet.

A lányok leülnek a fűbe, és margarétákból nyakláncot fonnak. Aztán befalják a napon időközben kissé langyossá melegedett szendvicseiket, és felhajtják az üvegből a maradék limonádéjukat. Olivia feláll, és egy tökéletes cigánykereket hány a réten a lemenő nap tündöklő sugarainak andalító fényében. Nyúlánk, lebarnult végtagjai perfekt harmóniát alkotnak karcsú testével. Felajánlja Caitlinnek, hogy őt is megtanítja. Csakhogy a kishúga egyelőre még esetlen kissé, a mozgása sem teljesen harmonikus, és különben is retteg a kudarctól. Azt füllenti a nővérének, hogy kificamította a bokáját, mert pontosan tudja, sosem lesz képes utánozni Olivia könnyed, tökéletes összhangot sugárzó mozdulatait. Így is boldogan él a nővére hosszúra nyúlt árnyékában. Nem mintha a szüleik különbséget tennének közöttük: egyformán imádják mindkét lányukat. Csakhogy Olivia már idősebb, ő tanult meg előbb beszélni és járni, aztán csodálatos cigánykerekeket hányni. Caitlin örökösen kissé lemaradva kullog a nyomában. De így is tökéletesen boldog, és biztonságban érzi magát a nővére szárnyai alatt.

A lányok a réten heverésznek, és a végtelen, kék égbolton úszó tejfehér bárányfelhőket bámulják, néha rámutatnak valamelyikre, amelyikben felismerni vélik egy épp ugrásra lendülő nyúl, egy boszorkánykalap vagy egy balettcipő körvonalait. Ha előre látnák az aznapi éjszakájuk borzalmait, vagy a rákövetkező napot, amikor rájuk ront a könyörtelen valóság, talán megpróbálnák megállítani az idő kerekét ebben a simogatóan megnyugtató, langyos júliusi délutánban. De most még ifjak és gondtalanok; a jövőt még éppoly természetesnek és tarkának képzelik, mint amilyen az őket körülölelő rét. Még nem sejtik, de ez lesz életük utolsó, tökéletes harmóniában eltöltött délutánja, amit egymás testvéreiként ajándékba kaptak a sorstól.

A lányok sétálva elindulnak a hosszú, hazafelé vezető úton, közben mélyen belélegzik a rét nemrég kaszált füvének illatát, és hallgatják egy mozgó fagylaltárus furgonjának a távoli motorzúgását. Elhaladnak Florence-ék háza előtt. A nyúlánk, tintafekete haját párizsi módra frufruban viselő lány épp a szobájában ül az ágyán, és egykedvűen bámul ki az utcára. Ma volt az utolsó tanítási nap, erre büntetésképp pont ma tartották ott késő délutánig, mert túl rövid szoknyában jelent meg az iskolában. Olivia és Florence egymás legjobb barátnői. Ők ketten a Southfieldi Leányiskola méhkirálynői. Caitlin is nagyon vágyik egy olyan barátnőre, akivel ilyen természetes és könnyed lenne a kapcsolatuk. Florence-nek azonnal felderül az arca, amikor megpillantja a házuk kapuja előtt feltűnő Arden nővéreket, és kiveszi az a MP3-lejtásztója fülesét. Integet, de nem szól oda nekik hangosan, hátha a mamája ott van valahol a közelben. A két lány visszainteget. A rendőrség később majd újra meg újra megkérdezi Florence-től, hogy pontosan mikor látta a házuk előtt elhaladni a két lányt. Szinte minden alkalommal mást és mást felel, mert nem emlékszik rá pontosan. Egész hátralévő életében számon fogja tartani a múló időt.

Hazaérve a lányok belebújnak egyforma gyapjúpizsamájukba. Letelepednek a nagy kanapéra a tévé elé, és odakészítenek maguknak egy zacskó pattogatott kukoricát. Nem sejtik, hogy a ház hátsó kertjében egy idegen ólálkodik, és őket figyeli.

Caitlin később felmegy az emeletre a fürdőszobába, de megtorpan a nővére szobájának félig nyitott ajtaja előtt. Észreveszi, hogy az öltözködőasztalon egy sötétzöld napló pihen. Belép, és kézbe veszi. Az aranyszállal hímzett méhecskével díszített, puha bársonnyal borított fedeléből ítélve jó drága lehetett. Nem is hasonlít a városi írószerboltban kapható silány határidőnaplókra. Caitlin már épp fellapozná az első oldalon, amikor az ajtóban megjelenik a nővére.

Olivia megtorpan, és összeszűkül a szeme, amikor megpillantja a húgát. De nem lesz dühös – Olivia sosem mérges. Maga a megtestesült bizalom és empátia. Határozottság és kedvesség. Egyetlen szó nélkül a könyvecskéért nyújtja tenyérrel fölfelé a kezét. Caitlin elvörösödik, a gyomra a délutáni szendvicsekkel és a pattogatott kukoricával terhesen felkavarodik, és odaadja a naplót a nővérének, de összegyűjtve a bátorságát annyit azért megkérdez tőle, hogy hol szerezte.

– Ez nem napló, hanem egy emlékkönyv – javítja ki a húgát Olivia, mert a napló kislányoknak való. A fiatal nőknek emlékkönyvük van. – Egy fiútól kaptam – fejti ki, miközben gondosan visszateszi az öltözködőasztalon a helyére. – Egy fiútól a buszon.

Caitlint nem lepi meg a dolog. A buszmegállóból hazafelé jövet Olivia beugrik néha a Honeysuckle Avenue-n lévő virágboltba, és vesz egy kis csokrot az édesanyjának. De mert gyönyörű lány, néha ingyen odaadják neki. Caitlin már kislány korában megértette, hogy a szép emberek gyakran kapnak szép dolgokat ajándékba. Például virágot. Vagy emlékkönyvet.

– Azt mondta, mindent írjak le benne – folytatja Olivia.

– Mi mindent? – kérdezi az orrát ráncolva Caitlin.

– Hát mindent, ami történik velem.

Caitlin megkérdezi, hogy ki ez a fiú.

– Semmi különös, csak egy fiú – feleli Olivia sejtelmes mosollyal. – A fiú a buszról.

Később a rendőrség majd nagy erőkkel keresi a Fiút a Buszról. Sohasem találják meg. De egyre csak keresik.

Az ágyában, már félig álomba merülve, Caitlin azt kívánja, bárcsak neki is lenne egy ilyen emlékkönyve. Pont ugyanilyen, mint Oliviáé. Már nem hallja az ismeretlen férfi izgatott zihálását odalenn a nyitott szárnyasajtónál, és nem érzi a kölnije szagát sem, mert addigra már alszik.

Pár pillanattal később még álomittasan felriad. A koromsötét éjszaka öleli körül. Nem tudja, mi ébresztette fel. Felül az ágyban, és a fülét hegyezi.

Csak a csönd.

De érzi, hogy valami nincs rendjén. Nem tudja szavakba önteni, de az ösztöne azt súgja, hogy baj van, és a mellkasában vadul kalapálni kezd a szíve. Lassan, néma csöndben felkel az ágyából, és hangtalan léptekkel mezítláb elindul a keményfa padlón. Az ajtóhoz érve szoborrá merevedik. Legalább egy jó arasznyi résre nyitva van. Bár a szobája koromsötét, mert a vastag sötétítő függöny minden fényt kizár, a folyosón ezüstösen derengő félhomály uralkodik, mert a végében lévő kerek ólomüveg ablakon besüt a holdvilág.

A lélegzetét visszafojtva hallgatózik. Bár a fülében lüktető vére szinte minden neszt elnyom, azért hallja, ahogy a nővére szobájának az ajtaja lassan kinyílik. Caitlin keze már a hűvös rézkilincsen, de az ösztöne azt súgja, ne nyissa ki jobban az ajtót. A csöndet súlyos léptek nesze szaggatja szét. De ez nem a nővére megszokott járásának a hangja. Caitlin nem mozdul. Meg se nyikkan. És a szeme sem rebben, amikor a látómezőjében feltűnik a nővére sötét alakja. És mellette egy másik alak is – magas, széles vállú árny –, ami csakis egy felnőtt férfié lehet. Caitlin torkát halálos félelem szorítja el. Nem látja az ember arcát; nem is láthatja, mert egy bozontos szemöldökkel és hosszú madárcsőrrel ékesített karneváli álarc takarja. A látvány groteszk és szürreális, ilyesmit a cirkuszban látni. A kislány csak akkor veszi észre a férfi kezében a kést, amit Olivia torkához szorít, amikor az ismeretlen a lépcsőhöz kormányozza a nővérét, és a beeső sápadt holdfény megcsillan a pengén.

Caitlin szíve majd’ megpattan kétségbeesett félelmében, a rettegése már azzal fenyeget, hogy végül kibukik a torkán, és hisztérikus sikoltásban ölt testet. Az álarcos férfi hirtelen a vállán lógó fekete oldaltáskájába süllyeszti a kést. Kesztyűs kezét Olivia tarkójára teszi, és lassan a lépcső felé tereli a lányt. A mozdulat közepén épp Caitlin szobájának az ajtaja felé néz Olivia arca. Felnéz. A két lány tekintete találkozik. Kihasználva, hogy a férfi figyelme egy pillanatra elterelődött, Olivia reszkető mutatóujját egyértelmű gesztusként a szája elé emeli, és arra inti a húgát, hogy maradjon csöndben. Caitlin is a szája elé kapja a kezét, hogy valamiképp visszatartsa az okádékként feltörni készülő sikolyát. Néma borzadállyal szemléli, ahogy a férfi az oldaltáskájából előhúz egy második karneváli álarcot, és odailleszti Olivia arca elé. Ez is sötétzöld és aranyszínű, akár Olivia emlékkönyve. Aztán újra a lány torkához szorítja a kést, és levezeti a lépcsőn. Caitlinnek önkéntelenül az a kép jut eszébe, ahogy a lemenő nap eltűnik a horizonton, és átadja helyét a sötétségnek.

Pár pillanattal később hallja, hogy odalent a hátsó bejárat ajtaja előbb kinyílik, majd becsukódik. Minden porcikájában érzi a pillanat visszavonhatatlan végérvényességét. Még egy darabig ott ácsorog a folyosón, és egyre a nővére jár az eszében, a kép, ahogy az ujját figyelmeztetően az ajkára tette. Maga sem tudja, meddig ácsorog ott bénultan az ajtóban, míg végre megtörik a varázslat, és ő visszavonul a szobája immár szilánkokra tört biztonságába. Bebújik az ágytakaró védelmébe, és reszket az egész teste, mint egy elhagyott kutyáé.

Egyedül maradt.

Eddig nem is ismerte ezt az állapotot. Most majd mindent megtud az egyedüllétről. A következő hónapokban és években fájdalmasan bensőséges viszonyba kerül vele.

A szülei csak órák múlva térnek haza. Jókedvűek, hiszen az estéjük fergeteges volt – finom borok, gazdagon tálalt fogások és érdekes beszélgetés mellett telt. Már közel éjjel egy órára jár az idő, amikor feljönnek a lépcsőn, hogy ránézzenek a lányaikra. Bár Olivia szobája esik távolabb, a mamája oda kukkant be elsőre. Nem ijed meg, amikor az ágyát üresen találja – biztos benne, hogy a lányok egymáshoz bújva alszanak Caitlin szobájában.

Oda is benéz. De csak a kisebbik lányát találja ott holtsápadtan, minden ízében remegve. Caitlin kissé zavarosan és túl gyorsan hadarja el a történteket, amelyben egy hosszú orros álarcot viselő férfiról, egy késről, egy titkos naplóról, a Fiúról a Buszon, a lemenő napról és Olivia elrablásáról számol be. Ha anyja nem a saját szemével látta volna elsőszülött lánya üres ágyát az imént, el sem hinné.

Utána már csak mindenféle szokatlan lárma hallatszik, meg a villogójukat használó autóikból kiszálló és a házat szorgos hangyákként elárasztó rendőrök dobogó léptei a lépcsőn. Olivia eltűnt. Vele együtt az emlékkönyve is. Caitlin apukája megígéri a kislánynak, hogy a nővére hamarosan előkerül. És azt is, hogy az édesanyja hisztérikus zokogása is mindjárt abbamarad. Meg hogy minden rendbe jön. Caitlin nem felel. Azért nem válaszol, mert már tudja az igazságot, érzi minden szívdobbanásban és lélegzetvételben, még az ereiben vörösen száguldó vérében is, hogy a nővére soha többé nem tér haza.

1

Nyár

Caitlin Arden

Az iskolaév utolsó napja. A gyerekek az előttük álló hosszú vakációtól felvillanyozva, harsány nevetéssel már utolsó szálig kiözönlöttek az épületből. Csak az egyik ötödik osztályos tanulóm van még itt. Az órára pillantok. Az édesanyja, aki érte jön, máris negyven percet késik. A napközis csoportot vezető tanárnő már sokszor elpanaszolta, hogy Natalie családja visszaél a türelmével, soha nem érkeznek időben, hogy hazavigyék a lányukat. Mivel az utolsó tanítási napon már nincs napközi, csak mi ketten vagyunk az épületben Natalie-val, meg Miss Jones a szomszédos osztályteremben.

Natalie csöndben rajzol, és láthatóan nem izgatja, hogy az anyja még mindig nem jött érte. Odatérdelek a kislány mellé, és szélesen rámosolygok – nem ő a hibás a szülei folytonos késéseiért.

– Csoda szépet rajzoltál – mondom neki.

Sugárzó arccal felpillant rám.

– Ez itt a családom a tengerparton. Idén nyáron Görögországba megyünk.

Natalie rajzán két magasabb, pálcikaszerű alak látható, meg két kisebb. A legalacsonyabb, rózsaszín szoknyás, vörös hajú alak magányosan áll, egészen kiszorult a kép szélére. Odamutatok rá.

– És ő kicsoda?

– A kishúgom, Charlotte – sóhajtja válaszképp, aztán nekilát, hogy kék ceruzával kiszínezze a tengert. – Szörnyen idegesítő.

Újra megnézem magamnak a képet, és bár csak egy gyermekrajz, sajnálat önt el a homokon magányosan álldogáló kislány iránt. Ebben a korban szinte folyamatosan civakodnak egymással a testvérek. Bölcsebben tenném, ha nem kommentálnám az érzéseimet, örökös melankóliám akaratlanul mégis feltör a lelkem mélyéből.

– Tudod, úgy áll a dolog… – mondom jó lassan, hogy kénytelen legyen abbahagyni a rajzolást, és rám figyeljen –, hogy az idősebb testvéreknek fontos feladatuk van.

– De hát miért? – kérdezi összehúzott szemmel.

– Azért, mert a húgod felnéz rád. És nagyon szeret. – Mély levegőt veszek. Olivia jut eszembe. – Valószínűleg sosem lesz olyan testi-lelki barátnője, mint amilyen te vagy.

Ezen elmélázik kicsit, még az orrocskáját is felhúzza. Aztán lepillant a rajzára, és az egyik ujjával megcirógatja szomorú, magányosan álló húgát. Amikor újra felpillant rám, az arca csupa kíváncsiság.

– Önnek van lánytestvére, Miss Fairview?

A gyermekien ártatlan kérdés úgy hasít belém, mint egy éles kés, a válasz a torkomon akad. Ez nem ilyen egyszerű, hogy igennel vagy nemmel válaszolhatnék. És Olivia elrablása óta egyre bonyolultabbá válik minden nappal, ami eltelik.

– Elnézést kérek, amiért elkéstem. Bocsánat! – Összerezzenek az ismeretlen nő hangjára, és felé fordulok. Hozzám jön a teremben. Mivel Natalie csak később került be az osztályomba, az édesanyjával eddig még nem találkoztam. Lululemon márkájú jóganadrágot visel, vörös haját rövid lófarokba kötötte. – Ráadásul a tanév utolsó napján. Nagyon sajnálom!

Ahogy közeledik, valamiért ismerősnek tűnik, de nem tudom, hová tegyem. Annyi biztos, hogy valahonnan ismerem. De vajon honnan?

– Remélem, nem tartottam fel nagyon sokáig – mondja.

– Ugyan, semmi gond – válaszolom, és közben felállok.

A szemem se rebben, pedig háromnegyed órával ezelőtt kellett volna megérkeznie.

– Nagyszerű! – mondja megkönnyebbülve, aztán a kislányához fordul, aki közben összegyűrte az első rajzát, és egy tiszta lapon belefogott egy másikba. – Remélem, nem okoztál gondot Miss… – Rám sandít, és bocsánatkérő arcot vág, láthatóan nem emlékszik a nevemre.

– Fairview – segítem ki.

– Úgy van, Miss Fairview-nak! – kiált fel diadalmasan, mintha kihúzták volna a tombolaszámát egy gálavacsorán. A kislánya fejére teszi a kezét, és végigsimítja hosszú, világosszőke hajfonatát. – Odaadtad már Miss Fairview-nak az ajándékát?

Natalie némán bólint, de nem pillant fel.

– Igen, megkaptam – felelem helyette én. – Gyönyörű, nagyon szépen köszönöm! – mondom neki, és eszembe jut az ízléses, krémszínű kerámiabögre és a doboz belga csokibonbon. Elképesztő mennyiségű bögrém van, karácsonykor és év végén tucatjával kapom őket többnyire egy „A világ legjobb tanárnője” felirattal. Bűntudat kínoz, amiért nem tarthatom meg az összeset, cserébe legalább a helyi jótékonysági bolt polcai mindig tele vannak zsúfolva velük.

– Örülök, hogy tetszett – feleli, és kutató tekintettel néz, mintha ő is megpróbálna rájönni, hogy honnan vagyok neki ismerős. – Laura vagyok.

És hirtelen fény gyúl az agyamban. Laura annak idején Olivia egyik közeli barátnője volt a Southfieldi Leányiskolában. Legalább tizenöt éve, hogy utoljára láttam az első, Olivia eltűnése óta minden évfordulón megtartott közös virrasztáson. Laura családja nem sokkal később máshová költözött. Laura a közös múltunk egyik szereplője, aki váratlanul lepottyant ide az égből az új jelenembe.

– Örülök, hogy megismerhettem – mondom neki, és rimánkodom, nehogy ő is felismerjen.

Elmosolyodik, de még mindig kérdő a tekintete. Szeretném, ha minél előbb távozna az osztálytermemből. Ma, alig egy nappal az évforduló előtt, a legkevésbé sem szeretném, ha egy gyakorlatilag vadidegen nővel kellene visszaidéznem a múltat, aki majd eljátssza nekem, hogy Olivia eltűnése az ő lelkében is akkora űrt hagyott, mint az enyémben.

– Nagyon szépet rajzoltál – dicséri meg a kislányát.

Én is odapillantok, és hálás vagyok, hogy másra terelte a szót. Az új rajzon két lány játszik ugróiskolát egy parkban.

– Ez vagy te? – kérdezi Laura a lányától, és rámutat a sárga hajúra satírozott pálcikafigurára.

Natalie bólint.

– Ő meg itt Charlotte – teszi hozzá, és a narancsszínű ceruzáért nyúl.

Úgy terül szét az arcomon az örömteli mosoly, mint a langyos méz.

Laura is elmosolyodik.

– Kicsim, de hisz ez nagyszerű! Milyen kellemes meglepetés! – Aztán felém fordulva még hozzáteszi: – Ön is tudja, a lányok mindig agyonszekálják a másikat ebben a korban, igaz? Amikor egymást gyepálják, mindig emlékeztetem magam, hogy mire felnőnek, legjobb barátnők lesznek.

Megint belém nyilall Olivia fájdalmas hiánya. Félek, elárulna a hangom, inkább csak bólintok. Rendszerint sikeresen féken tartom az érzelmeimet, ha eszembe jut a nővérem, de ma, az eltűnése évfordulója előtti napon olyan ingerlékeny vagyok, hogy a legkisebb érintésre úgy potyognak le rólam a védőpáncélom rétegei, mint rétesről a papírvékony lapkái.

– Miss Fairview azt mondta, hogy az idősebb testvérnek fontos feladata van, mert nálam jobb barátnője sohase lesz Charlotte-nak – csicsergi Natalie.

Laura rám mered. Abbahagyta a lánya hajának a simogatását. Mert most már tényleg rám ismer. Az erdő ágasbogas fákkal és bokrokkal szegélyezett ösvényén elszórt kenyérmorzsákat követve megérkezett végre a mézeskalács házikóhoz.

– Caitlin? – kérdezi halkan. – Jól látom, hogy Caitlin Arden áll előttem?

Hú de örülök.

A tekintetem levándorol Natalie-ra. De ő már újra elmerült a rajzában. Számára végtelenül érdektelen ez a beszélgetés két végtelenül uncsi felnőtt között, akik föléje tornyosulnak. Közben ellépek mellőlük, és visszamegyek az íróasztalomhoz, mert nem szeretném, ha a szülőktől visszajutna a keresztnevem a tanítványaimhoz. Itt az iskolában én az ötödik osztály tanára vagyok, mindenkinek Miss Fairview. Máshol nem tudok kibújni a bőrömből, mindenki tudja, hogy Caitlin Arden a nevem, az eltűnt Arden lány húga. Nekifogok, és takaros oszlopba rendezem a gyakorlófüzeteket, nehogy Laura lássa, mennyire reszket a kezem.

– Ugye, te vagy Caitlin? – erőlteti tovább.

– Igen, én vagyok.

Megdöbben.

– Tudod, én az a Laura vagyok, aki ismerte a…

– Igen, tudom.

Csönd.

Minden akaraterőmet össze kell szednem, hogy ne hagyjam faképnél az osztályterem közepén. Nem, ez nem megy nekem. Azonnal kell valami ürügyet találnom, hogy leléphessek. Most rögtön.

– Röstellem, hogy nem ismertelek fel azonnal – mondja, és közben olyan átszellemülten bámul, mintha egy múzeum egyik legbecsesebb kiállítási tárgyát szemlélné. Valami lenyűgözően érdekes emléket a múltból. – Csak a neved… Közben férjhez mentél? – Pillantása a bal kezemre téved. A magányos gyémántkővel ékesített gyűrűmre. Karikagyűrűnek nyoma sincs.

– Még csak menyasszony vagyok – javítom ki. – Felvettem a vőlegényem nevét.

A homlokát ráncolja, nem érti, miért használom a leendő férjem nevét már az esküvő előtt.

– Nos, Bath egy kisváros – felelem, és hagyom, hadd értse úgy, ahogy akarja.

De ő nem hagyja magát. Körbeszaglássza és megrágja a szavaimat. Aztán rádöbben, hogy az Arden név elválaszthatatlanul összeforrott a Blossom Hill House-ból eltűnt lány nevével.

– Így már értem. Megígérem, hogy egy szót sem szólok erről a többi szülőnek. Senkinek semmi köze hozzá.

A média tett róla annak idején, hogy a fél ország igenis hosszasan turkálhasson az életünkben. Akár a hiénák, rávetették magukat a tetemre, és addig rágták az utolsó húscafatokat is a csontokról, amíg már semmi sem maradt belőle.

– Köszönöm.

Ismét mindketten elhallgatunk. Nincs más nesz, csak Natalie ceruzájának a sercegése a rajzlapon. Tényleg semmi kedvem ahhoz, hogy egy lényegében vadidegen nővel beszélgessek az eltűnt nővéremről, de nem tudom, miként vessek véget ennek a kínos helyzetnek anélkül, hogy megsértsem. Végül is ez itt a munkahelyem. Meg kell őriznem a tekintélyemet.

– Te is rajzolsz még? – kérdezi Laura.

A kérdése váratlanul ér. Magam sem tudom, miért, de felgyorsul a pulzusom.

– Honnan tudod, hogy…

– Olivia sokszor elmondta nekünk, hogy milyen tehetséges voltál. Akarom mondani, vagy ma is, gondolom. – Biztatóan rám mosolyog. – Szóval még mindig rajzolsz?

– Nem, abbahagytam – hazudom. Az arcáról leolvad a mosoly. Eszem ágában sincs, hogy még segítsek is neki. Kimerednek a tüskéim és felborzolódik a szőr a hátamon. Igyekszem visszafogni magam. – De azért köszönöm, hogy érdeklődsz iránta. Sokat jelent nekem, hogy Olivia annak idején… – Szinte felbukom a nevében. Hosszú ideje nem ejtettem ki a számon hangosan. Amikor eltűnt, naponta százszor emlegettük, suttogva zsolozsmáztuk a nevét, mint egy imát. Nagyot nyelek. Aztán mosolyt erőltetek az arcomra, és még egyszer belevágok. – Jólesik hallani, hogy Olivia sokat mesélt rólam.

– Ó, de még mennyit. Tudod…

– Anyu! – kiált oda neki Natalie, aztán nagy csikorgással hátratolja a székét, és az elkészült művet a feje fölött lobogtatva odaszalad hozzánk. – Kész vagyok! – Azzal odadugja Laura orra elé a rajzot. Aztán hátrasimítja az arcából a néhány elszabadult hajszálat. – Most már megkaphatom az uzsimat?

Nem sokkal később elmennek. Laura megadja nekem a telefonszámát, és azt mondja, szeretné, ha tartanánk a kapcsolatot. Mosolyogva helyeslek, noha eszem ágában sincs találkozni vele az iskolán kívül. Tudom, elég barátságtalanul hangzik. Talán az is. De már számtalanszor kerestem vigaszt másoknál, akik ismerték Oliviát, hátha érdekes új információra bukkanok, hogy a végén kiderüljön, csak a bolondok aranyával szolgálhatnak, mert senki sem ismerte őt nálam jobban. Még Florence sem. Én őrzöm a lelkemben a legtündöklőbb és legbecsesebb emlékeket arról, hogy ki volt valójában a nővérem. Igaz, az idők során megkoptak kissé, és elhalványult a csillogásuk, de így is megőriztem őket. És ott van az a rengeteg nyitott kérdés, amire nem is akarok válaszolni. A hátborzongató különlegessége annak az éjszakának. Annak, amit a láttam. Hogy miként történt. Vagy hogy én mit tettem, vagy mit mulasztottam el, hogy megakadályozzam az elrablását. Újra meg újra magába ránt a múlt. Nem, eszem ágában sincs, hogy megint találkozzam Laurával. Előhúzom a mobilomat, és kitörlöm a számát. Aztán odaülök az íróasztalomra az üres osztályterem előtt. Anyámtól jött egy üzenet.

Hogy vagy, kicsim? Már hazaértél? x

Minden áldott nap kapok tőle egy ilyen üzenetet. Aggódós típus. Folyton izgatja magát mindenért. Szent meggyőződése, hogy a sors előbb-utóbb engem is elragad tőle. Gyorsan válaszolok rá, mielőtt még apám leszidna – ezek azok a ritka alkalmak, amikor megtöri a köztünk lévő rádiócsöndet –, és megparancsolná, hogy azonnal válaszoljak anyámnak. Megírom anyunak, hogy minden oké. Hogy még bent maradok egy darabig, mert be akarom fejezni az évzárással járó papírmunkát, mielőtt elindulnék haza Oscarhoz. Azt nem említem, hogy előtte megállok még a városban, hogy Florence-szel megigyak valahol egy italt. És hogy valójában az utolsó busszal megyek haza. Csak siránkozni fog, én meg a gondolatát sem viselem el, hogy pont én okozzak neki még több szorongást.

Még ott, az osztályteremben átöltözöm, belebújok a magammal hozott piros pöttyös nyári ruhámba. Aztán a tanításhoz viselt blúzomat és szoknyanadrágomat behajtogatom az íróasztalom alatti polcra. Hat hét szabadságom van ezen a nyáron, de már a vakáció vége előtt visszajövök, hogy rendesen fel tudjak készülni a szeptemberi tanévkezdésre.

Indulás előtt még bőven van időm, leülök hát az egyik asztalhoz, és felhúzom a fehér sarkú szandálomat. Aztán kézbe veszem a mobilomat, és bejelentkezem a Wanderlust Illustrationnél regisztrált oldalamra. Múlt héten 41 ezer követőm akadt. Azóta újabb háromszáz érdeklődő csatlakozott a titkos projektemhez. A tetejébe még szerencsém is volt, néhány nagyobb online terjesztő és művészeti híreket publikáló portál is közzétette a munkáimat – kézzel rajzolt helyi nevezetességeket ábrázoló, régi ruhák szövetfoszlányaival kollázzsá alakított illusztrációimat. Egy darabka múlt a jelenbe csempészve.

Rákattintok a legutóbbi posztomra – az eddigi legkelendőbb kollázsom van rajta –, a Bath Pulteney hídja naplementekor; az égbolt, a mustársárga, múlt század eleji virágmintás szövettel. A fényképen a képet A3-as méretűre nagyították fel, és valaki a valóságos híd előtt tartja a magasba – az én kezem az, de alig látszik a jobb alsó sarokban. Soha nem fedtem fel a valódi identitásomat. Azt akarom, hogy az emberek a művészi értékéért vegyék a képeimet, és nem azért, mert az eltűnt Arden lány húga vagyok, akinek az arca a testvére eltűnése után heteken át ott virított a hírekben. Legörgetek a hozzászólásokhoz. Csupa dicséret és lelkesedés. Úgy terjed szét bennem a boldogság, mint vaj a forró pirítóson.

Egyedül Oscar tud a Wanderlustról. Rajta kívül senki. Néha szívesen beavatnám a szüleimet is, büszkék lennének rám, ebben egészen biztos vagyok. De anyám mindjárt aggódni is kezdene. Attól félne, hogy otthagyom a tanári pályát a művészeti karrier kedvéért. Egy szóval sem tiltotta meg nekem, hogy képzőművész szakot válasszak az egyetemen, de azért rögtön megkérdezte, hogy mi haszna egy ilyen diplomának. Erőt vettem magamon, és nem vágtam rá, hogy engem például boldoggá tenne. Mert nem is kérdés, hogy csakis a legjobbat akarja nekem. És azt szeretné, ha a megmaradt egy szem lánya valami biztos megélhetést nyújtó pályát választana. Hogy legalább emiatt ne kelljen aggódnia. Végtelenül megörült, amikor némi érdeklődést mutattam az angol irodalom szak iránt – annak idején ő is ebből szerezte a diplomáját. Brosúrákat rendelt be jó néhány környékbeli egyetemtől, és kiteregette őket az étkezőasztalon. Én eredetileg külföldön szerettem volna tanulni, hogy egy kicsit világot lássak. De tudtam, összeomlik, ha hosszú hónapokra itt hagyom, és visszazuhan abba az éles sziklákkal szegélyezett szakadékba, amelyből évekig tartott kimásznia Olivia elrablása után. Így hát itthon maradtam, és beiratkoztam a Bristoli Egyetem angol irodalom szakára, ahol egyéves posztgraduális tanárképző kurzus után megkaptam a diplomámat. Azt hiszem, Olivia egyszer futólag említette, hogy tanár szeretne lenni, ha felnő. Bár anyu soha sem ismerné el, még talán magának sem, de részben ez lehetett az oka, amiért arra biztatott, hogy én is ezt a pályát válasszam. És kövessem Olivia hagyatékának a szellemét.

Az igazat megvallva elképzelni sem tudom, hogy a nővérem valaha is rászánta volna magát, hogy a tanítás monotóniájának rabigájába hajtsa a fejét. Azt persze nagyon élvezte, hogy gyerekkorunkban megtanítson erre-arra: biciklizni, cigánykereket hányni, hajat fésülni, de azt hiszem, ha megadatik neki a lehetőség, nagyobb ívű jövőt képzelt volna el magának. Többre vágyott. Világot akart látni.

Vetek még egy utolsó pillantást a Wanderlust Illustrations honlapjára, és külön arra a kis közösségre, amit én építettem fel benne, és azt kívánom, bárcsak elég bátor lennék ahhoz, hogy én is az álmaim nyomába szegődjek. Vagy legalább elég érzéketlen ahhoz, hogy ne érdekeljen, mit gondol majd a szerető édesanyám, ha mégis elszánom magam. Aztán kilépek az alkalmazásból, hívok egy taxit, hogy találkozzam a legjobb barátnőmmel, aki valaha az elrabolt nővérem barátnője volt.

2

Caitlin Arden

Florence egy trendi helyet választott ki a találkánk színhelyének az egyik macskaköves belvárosi utcában. Hatalmas belmagasság, és körös-körül Viktória korabeli csempékkel lerakott kőpadló. A márványlappal fedett, kör alakú bárpult mahagónifából készült, a mennyezetről fölé belógatott virágkosarakból dús borostyánindák és fényfűzérek csüngenek alá. Egy pincér halad el mellettünk, a tálcája tele kaspókban felszolgált koktélokkal és növényszaporító poharakkal. A hely láthatóan igen népszerű. Lassan araszolok előre a tömegben, Florence-t keresem. Két nő halad el mellettem. Úgy hasonlítanak egymásra, hogy csakis testvérek lehetnek. Egymásba karolva mennek, és jókedvűen nevetnek. Az évnek ebben a szakában folyton nővéreket vélek látni magam körül. Párban járó nőket, akikről már messziről látszik, hogy biztonságban érzik magukat, mert tudják, hogy van valakijük, akinek az ereiben ugyanaz a vér folyik, és aki mindig mellettük áll, szereti és megvigasztalja őket minden félresikerült randi, unalmas buli vagy pocsék nap után.

Újra belém költözik a magány, és én beleborzongok, pedig jó meleg az idő. Bárhonnan nézem, a legtöbb embernek elképzelése sincs arról, hogy milyen érzés a folytonos rettegés. Milyen az, állandó félelemben élni. Vagy elveszíteni valakit, akit egy késsel hadonászó álarcos alak rabol el az éjszaka közepén. Beszélhetek róla olyan dagályosan, ahogyan csak akarok, attól még nem fogják jobban megérteni. Mert bár a szónak nagy az ereje, a tapasztalatnak még nagyobb. Így aztán hiába vesz körül egy egész tömeg – lehetnek akár idegenek, családtagok vagy barátok, akiknek némelyike egészen kiskorom óta ismer –, én mindig magányosnak érzem magam. Egyedülállónak. De ebben a szóban sincs elég kifejezőerő. Nincs olyan plasztikus jelentésű, akár bombasztikus, de eléggé drámai kifejezés, ami képes lenne leírni ezt az érzést.

Florence már ott vár rám egy asztalnál a bárpult előtt, és mint mindig, most is a skarlátvörösre kirúzsozott ajkát harapdálja, miközben az üzeneteit pörgeti a mobiltelefonján. Igyekszem lehúzni a rolót, hogy kizárjam a rossz érzéseimet, hiszen most nem vagyok egyedül. Ez a nő a magam által választott családom. A vállig érő, csillogóan fényes tintafekete haját sikkes frufru teszi tökéletessé. Fekete, szegekkel kivert bőrdzsekit visel, alatta egy csontszínű blúzzal, és egy vérnarancsszínű, alul csipkés szegélyben végződő szoknyát. Összehasonlításban az én szerény piros pöttyös ruhám és a magas sarkú szandálom elég kispolgárinak hat.

– Elkéstél – mondja köszönés helyett.

– Még csak öt perccel múlt el…

– Héttel – javít ki, miközben leülök a vele szemben álló székre.

– Nem is értem, hogy lehet úgy élni, hogy az ember mindig, mindenhová percre pontosan érkezzen.

– Pontosan úgy, ahogy neked is sikerül örökösen elkésni.

Rámosolygunk egymásra.

– Nagyon hiányoztál – mondom neki.

A pincértől rendelek két koktélt magunknak, aztán könnyedén beszélgetésbe elegyedünk. Florence részletesen beszámol nekem a legutóbbi meghallgatásáról, de a mondat közepén elhallgat és összehúzza a szemét. Ültömben kissé félrefordítom a fejem, hogy kövessem a tekintetét. Látom, hogy az új barátnőm, Gemma próbál utat törni felénk a tömegben, és közben rám vigyorog. A kreol bőrén ragyogóan mutat a levendulakék ruhája.

– Éljen az iskolaév vége! – köszönt Gemma a poharát magasba emelve.

Öt évvel ezelőtt ismerkedtünk meg egy kis vidéki általános iskolában, ahol a pályámat kezdtem. Mivel csak mi ketten voltunk negyvenöt évesnél fiatalabbak az egész tantestületben, hamar megtaláltuk a közös hangot és érdeklődési pontokat, például a Szívek szállodája-sorozat iránti rajongásunkban és Jess Mariano vonzó, ám érzelmileg bántó férfiassága iránt érzett viszolygásunkban.

Felállok az asztaltól, és megölelem.

– Igyunk az előttünk álló hat hosszú hétre!

Gemma most Florence felé fordul és barátságosan üdvözli:

– Örülök, hogy újra látlak.

Florence egy röpke, hűvös mosollyal válaszol. Alig néhányszor találkoztak, de Florence kezdettől fogva ellenszenvesnek találta. Egyszerű az oka: Gemma lefegyverzően spontán lány, tarot kártyából jósol, és hot jógára jár, egyszóval éppoly excentrikus, amilyen Florence is volt, mielőtt eljegyezték egymást Daniellel. Most meg előre megtervezi a napjait, lakberendezési magazinokat búj, és a hétvégéken belesüpped a polgári jólétbe Daniel családjának kensingtoni otthonában.

– Ha tudtam volna előre, hogy ti is ide jöttök piálni, megszerveztem volna egy bulit – mondja Gemma.

– Ó, tudod, ez a mi kettőnk kis évfordulós találkozója – vágja rá gyorsan kissé kioktató hangon Florence, mielőtt még válaszolhatnék. – Caitie-vel minden évben sort kerítünk rá.

– Ó… – mondja Gemma, és valahová kettőnk közé néz. – Szülinapot ünnepeltek, vagy…

Émelygés tör rám. Gemma nem tud az eltűnt nővéremről. Sem arról, hogy mi ketten Florence-szel már majdnem egy évtizede megünneplünk minden Évfordulót. Gemmának egy szót sem szóltam életem legsötétebb és legszomorúbb napjairól.

Kínos csönd telepszik közénk. Amikor megérti, hogy neki itt nem osztottak lapot, feszengeni kezd és megbántódik. Mint új gyerek a játszótéren, akinek kerek-perec megmondják, hogy nem fér be a csapatba.

– Mit szólnál hozzá, ha felhívnálak holnap? – kérdezem tőle, hogy valamiképp enyhítsem a feszültséget. – Például elmehetnénk egy brunchra valamikor még ezen a héten. Vagy összefuthatnánk egy kávéra.

Gemma röviden Florence-re pillant, mintha csak a jóváhagyására várna, aztán bólint felém. A lehető legszívélyesebb mosolyommal nézek rá, hogy ellensúlyozzam Florence röpke, kényszeredett búcsúmosolyát. Amint Gemma eltűnik, hogy visszatérjen a saját társaságához, megszólal Florence:

– Ő nem tud róla, ugye? – kérdezi egy bennfentes pillantással, amiből szinte süt, hogy mennyire elégedett, amiért még mindig ő a legfontosabb barátnőm.

Gyorsan témát váltok.

– Na, izgatott vagy már az esküvő miatt? – kérdezem. Alig hat hét múlva Florence férjes asszony lesz. Huszonhat évesen a legtöbb barátnőm már férjhez ment, vagy legalábbis jegyben jár valakivel. Pedig mintha tegnap lett volna, hogy az egyetemi határidőkről panaszkodtunk egymásnak, vagy arról a példátlan arcátlanságtól, hogy hajnali kilenc órára állítottak be egy előadást.

– Ha anyám nem iszik töményet, csak bort, és miattad nem kések el a szertartásról, minden nagyszerűen fog menni.

Ünnepélyesen bólintok.

– Esküvői tanúdként az lesz a fő feladatom, hogy ne engedjem anyádat belopódzni a bárpult mögé, hogy suttyomban benyakaljon néhány üveg tequilát.

Florence erre rosszallóan felvonja az egyik szemöldökét. Igyekszem visszafojtani a vigyorgásomat és megőrizni méltóságteljesen komoly arckifejezésemet.

– A másik fontos kötelességem pedig az, hogy percre pontos legyek – teszem hozzá. Erre összehúzza a szemét és rám villantja a leglefegyverzőbb mosolyát. – Megígérem.

A pincér kihozza a koktéljainkat az itt szokásos terrakotta cserépedényben, benne füstölgő szárazjéggel és ehető, réti boglárka-sárga és búzavirágkék virágokkal. Egy röpke pillanatra újra ott vagyok a vadvirágokkal telehintett réten az utolsó, tökéletes délutánunkon Oliviával, és nézem, ahogy cigánykerekeket hány a tündöklő alkonyati fényben. Még most is az orromban érzem a naptejem illatát, arcomon a kellemessé enyhült napsütés melengető cirógatását, és hallom Olivia csilingelő kacagását, ami mindig a harangjátékra emlékeztetett.

Egy lassan integető kéz jelenik meg a szemem előtt, és kiragad merengésemből.

– Mondd, figyelsz te egyáltalán? – kérdezi Florence.

– Persze – hazudom szemrebbenés nélkül, és elhessegetem az emléket. De nem vagyok elég gyors; Florence észreveszi a szememben bujkáló szomorúságot, ami azzal fenyeget, hogy megint leránt a mélybe.

Az arcán feltűnnek az együttérzés ráncai.

– Caitie…

– Eldöntöttétek már, hogy kinek a nevét fogod viselni? – kérdezem, és nem hagyom, hogy megint megkérdezze, jól vagyok-e. A nővérem eltűnése olyan mély sebet ütött rajtam, amit nem akarok újra meg újra feltépni. A Laurával folytatott beszélgetés feldühített – kész, ennyi a bajom.

Florence nagy levegőt vesz, mint aki felkészül, hogy tovább erőltesse a témát, de megállapodtunk benne, hogy az évfordulós találkozásaink alkalmával mindenről beszélgethetünk, de Oliviáról nem, úgyhogy most hajlandó elfogadni a témaváltást.

– De még mennyire. Bár Daniel azt szeretné, ha az Odell-Fox nevet venném fel. – Florence vág egy grimaszt, amivel azt sugallja, ennek pont annyi értelme van, mintha arra kérnénk az embereket, hogy mostantól Mr. és Mrs. Hitlernek szólítsanak.

Elnevetem magam. – És mi baja az Odell-Foxnak? – kérdezem.

– Akkor már jobb a Fox-Odell – feleli dacosan.

Megrázom a fejem.

– Tévedsz. Az Odell-Fox sokkal jobban hangzik. Komolyan. Ebben a kérdésben Daniel pártján állok.

Florence szeme pajkosan felcsillan.

– Tök mindegy, úgyis azt mondom neki, hogy velem értesz egyet.

Felemelem a poharam.

– Szerintem is a legjobb ötlet csalással indítani egy házasságot.

Elvigyorodik.

Lassan eltelik az este. Rendelünk még két koktélt, én meg rádöbbenek, milyen szerencsés vagyok, hogy Florence van nekem. Kislány koromban én is sóvárogtam egy olyan barátságra, amilyen közte és a nővérem között volt. Mindig kart karba öltve, a fejüket összedugva sétáltak Stonemillben, a kötődésük olyan magától értetődő volt, mint a lélegzetvétel, és mindenki másnál hangosabban tudtak nevetni. Aztán Olivia eltűnt, és Florence egyre többet jött át hozzánk, hogy megnézze, mi van velem. Azelőtt én csak Olivia idegesítő kishúga voltam, de attól kezdve családdá forrtunk össze. Néha felriadok álmomból, mert eszembe jut, hogy egyszer Florence is eltűnhet.

– És veled meg Oscarral mi az ábra? – kérdezi most. – Még mindig az a terv, hogy felveszed a nevét?

– Igen.

A szemét forgatja, mintha épp az egész női nemet árultam volna el. Pedig a valóság mindössze annyi, hogy az Arden név oly szorosan eggyé vált a Blossom Hill House-ból eltűnt lány esetével, hogy folt esett rajta. Ha Fairview-ra változtatom a nevemet, az olyan, mintha felráznék egy hógömböt, hogy utána friss, mindenféle lábnyomtól mentes hóban járhassak egész életemben. Egy új élet kezdete.

– És mi a helyzet a ti esküvői terveitekkel? – kérdezi.

– Köszönik, jól vannak – felelem kurtán. – Minden oké.

– Ezek szerint már megvan a dátum? Le is foglaltátok a kiválasztott helyszínt? Néztél már magadnak esküvői ruhát?

Amikor így felsorolja mindazt, amit nem tettem meg, szorongani kezdek. Nincs kedvem hozzá, hogy közelebbről is szemügyre vegyem halogatásom valódi okát, és azt sem szeretném, ha ő firtatná, inkább mondok hát egy olyat, amitől neki is elmegy a kedve.

– Tisztára úgy faggatsz, mint anyám.

Vág egy rémült grimaszt.

– Jézusom! A halálnál is sanyarúbb büntetés.

Florence-nek meglehetősen bonyolult viszonya van anyámmal. Anyu végtelenül hálás volt neki azért, hogy a nővérem eltűnése után a szárnyai alá vett. Örült, hogy van valaki, egy nálam alig idősebb lány, akivel jókat beszélgethetek. Idővel viszont úrrá lett rajta a féltékenység, mert úgy látta, Florence előtt jobban kitárulkoztam, mint előtte. Az amúgy is lelki zűrökkel terhes kamaszéveim során egyszer azzal is megvádolt, hogy Florence-szel próbálom helyettesíteni Oliviát. Mivel nem akartam mélyen megsérteni, úgy, ahogy ő tette velem, inkább lenyeltem a nyelvemre toluló csípős választ:

– Épp fordítva. Te szeretnél engem apránként átformálni Oliviára. Addig, amíg belőlem már semmi sem marad, és az imádott nagylányod áll előtted.

– Hát… tudod, mennyire utálok egy véleményen lenni Clarával – mondja bátortalanul Florence. – De abban azért igaza van, hogy rákérdez. Kis híján három éve jártok jegyben Oscarral.

– Az nem is olyan sok – felelem védekezőn.

– Én kábé öt perce kaptam meg a jegygyűrűmet, amikor elkezdtem esküvői helyszíneket keresgélni a Google-ön.

– Te született tervező vagy. Imádod eltervezni a dolgokat.

A kezébe fogja a kezem és megszorítja.

– Csak szeretném, ha boldog lennél.

– Én már most is boldog vagyok. Szeretem Oscart.

– Tudom én. Mindenki tudja. Döbbenetesen jók vagytok együtt… Akkor miért nem néztek ki egy dátumot?

Az arcom belső felét harapdálom kínomban, amíg már fáj, annyira szeretném, ha leszállna a témáról, de amikor megértem, hogy ezúttal esélyem sincs, hazudok egyet.

– Jövő hétvégén megyünk megnézni egy helyszínt.

De Florence nem hagyja ilyen könnyen becsapni magát.

– Ez most komoly?

– Ahogy mondom – hazudom újra.

– Hát ez nagyszerű! És izgalmas is. És mit néztetek ki?

– Egyelőre a Priston Millt – mondom, és közben ezerrel pörög az agyam.

Lassan, elgondolkodva bólint. Látom az arcán, ahogy a fejében forognak a fogaskerekek, és megpróbálja megállapítani, hogy igazat mondok-e.

– És a nászútra is van már valami elképzelés?

Lehunyom egy pillanatra a szemem, hogy leküzdjem a rossz előérzetemet és a kimerültségemet.

– Még nincs.

– Hogyhogy? – kérdezi megjátszott ártatlansággal.

– Hiszen már tudod, valószínűleg elmegyünk Yorkba.

– Nem volna izgalmasabb, ha New Yorkba mennétek? – kérdezi lelkesen, csillogó szemmel. – Vagy a Maldív-szigetekre? Esetleg Görögországba vagy Olaszországba?

De bizony, gondolom.

– Dehogy volna – hazudom.

Erre csak a szemét forgatja.

– Pedig éppenséggel a büdzséből is kitelne.

– Florence, kérlek.

Tudom, hogy csak a javamat akarja. Hogy törődik velem. De pillanatnyilag nincs lelkierőm erre a beszélgetésre.

– Á, ennek semmi értelme – mondja tovább fittyet hányva a könyörgésemre. – Clara reszket attól, hogy messzire elutazzon az egyetlen lánya, pedig a másikat az otthonából rabolták el. A saját szobájából. Ugyan, mit számít akkor, ha Mexikóba utaznátok, vagy Timbuktuba?

Ezt a beszélgetést már számtalanszor lefolytattuk, és bár ugyanazt szoktam válaszolni, iszonyú energiára volna szükségem, hogy most megismételjem.

– Tudod, a szorongásnak ritkán van valódi alapja – mondom végül.

– Anyád az oka annak is, hogy nem valamelyik távolabbi egyetemre iratkoztál be. És hogy végül nem azt a szakot választottad, ami a szíved vágya volt. Most pedig a kietlen angol földön fogod tölteni a nászutadat is, csak hogy a kedvében járj.

– Anyu egy szóval sem kérte, hogy itthon maradjunk a nászutunkra.

– Nem is volt rá szükség. Csak aggodalmasan lebiggyesztette az alsó ajkát, és te máris beadtad a derekad.

Általában véve Florence jobban belém lát, mint bárki más. Ismerte Oliviát. Sőt, nagyon szerette. És meg van győződve róla, hogy minden rezdülésemet ismeri: tudja, hogy szeretek az emberek kedvére tenni, elsősorban az anyáméra, és ez a vágy erősebb bennem még a személyes ambícióimnál és törekvéseimnél is. De ő sem vesz észre mindent. Főként azokat a dolgokat, amelyeket a lényem mélyére száműzök. És van egy szégyenletes titkom, ami oly nagy súllyal nehezedik rám, hogy néha nem merek belenézni a tükörbe, és inkább némán ücsörgök egyedül. Tizenhat évvel ezelőtt Olivia az én hibámból tűnt el nyomtalanul. Ha lett volna lélekjelenlétem, ha nem állok ott a szobám ajtajában földbe gyökerezett lábbal, ha leszaladtam volna rögtön a földszintre, és telefonáltam volna a rendőrségre vagy a szüleimnek, ahelyett, hogy ott lapulok rémülten a szobámban egészen addig, amíg haza nem térnek, Oliviát megtalálták volna. És elkapták volna azt a karneváli álarcot viselő férfit is. Ezért hajlok meg mindig anyám akarata előtt. Tartozom ennyivel a szüleimnek az elveszített lányukért, aki miattam tűnt el örökre.

– Caitie, jól vagy?

Igyekszem megszabadulni a sötét kétségeimtől, de ott lebegnek körülöttem a levegőben, akár a fekete füst.

– Persze, semmi bajom. – Ez még az én fülemnek is hamisan hangzott. – Te viszont megszegted az egyetlen szabályt, amit felállítottunk erre az estére. Őróla beszéltél.

– De nem említettem a nevét. Csak utaltam rá. – Lesüti a szemét, és a fémkanálkával megkeveri az italát, amíg a jégkockák egymáshoz nem koccannak. – Hidd el, csak azt akarom, hogy boldog légy. Igazán megérdemled, Caitie. – Újra találkozik a tekintetünk. – Ugye, elhiszed te is?

És bár nem gondolom így, azért bólintok. Kísértést érzek, hogy megvalljam neki az igazi érzelmeimet, de úgyis csak vigasztalni fog, és megnyugtat, hogy nem is az én hibám volt. Semmi szükségem a jóindulatú hazugságaira. Én tudom az igazságot. Ott lakik a lelkem mélyén, és mint éles penge, belém hasít, ha csak megérintem.