Pozíció

ANNA TELEKI

Published by ANNA TELEKI, 2022.

This is a work of fiction. Similarities to real people, places, or events are entirely coincidental.

POZÍCIÓ

First edition. September 30, 2022.

Copyright © 2022 ANNA TELEKI.

Written by ANNA TELEKI.

Tartalomjegyzék

Title Page

Copyright Page

Pozíció

Prológus

1.

2.

3.

Első Pozíció | Alexandra

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

Második pozíció | Edward

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

Epilógus

1.

2.

Also By ANNA TELEKI

Pozíció

Anna Teleki

2015

Minden jog fenntartva!

Mindennek van sötét oldala...

Mindennek és mindenkinek.

A különbség csupán a lépésekben rejlik.

Abban, ki – mikor – mit lép.

Prológus

1.

‒Edward ne csináld ezt! Hallod?! Üss meg! Ordibálj velem! Csak ne tegyél úgy, mintha nem történt volna semmi!

‒Halkabban, mert Thia még alszik. Felébreszted – válaszol egy halk és nyugodt férfihang.

‒Ed, mondj valamit ‒  sírva tekint a fehér selyemköntöst viselő nő rá, könnyes kék szemeivel felnéz az ajtóban álló öltönyös férfire. – Kérlek...

A férfi közelebb lép, végig simítja oldalt font hosszú, szőke haján és homlokon csókolja.

‒Este jövök – kilép az ajtón.

2.

Alexandra Rossé türelmetlenül játszik hosszú ujjaival az üveg tárgyalóasztal főjénél. Végig néz a társaságon, és megrebbenek fekete szempillái. Felsóhajt, elsimítja barna egyenesített hajának frufruját. Felállva, kezeit végig húzza fekete ceruzaszoknyáján.

‒ Fáradjanak ki! - Síri csend. A négy férfi, kik céges egyenruhábt viselnek, rémülten néznek rá. Alexandra az ajtóhoz sétál kecsesen, kényelmes fekete bőrcipőjében és kinyitja azt. ‒Holnap délre az asztalomon akarom látni a jelentésüket.

‒De addig állítsuk le az építkezést? Ha nem kapunk több pénzt...

‒A pénzt nem pazaroljuk az inkompetensekre! Vagy van önök közt olyan, aki képes visszafizetni nekem a befektetésem? – Alexandra hangja erősen alt csengésű. Kék szemei lándzsaként merednek a férfiakra. Újra elsimítja haját, láthatóvá téve mérgesen ráncolt homlokát. Felgyûri balkezén fehér selyemingének ujját és alóla előbukkan Casio órája.

‒De... ‒ szólal meg az egyik fiatal mérnök. Száraz a hangja, kezei fehérek amikor kinyitja a mappát. – Rossé asszony... csupán egy aláírására van szükségünk, hogy helyre hozzuk a hibáinkat.

Alexandra rideg tekintettel áll az ajtóban. Karba teszi kezeit. A többi mérnök már sápad el, s az egyik tenyerével takarva arcát pisszeg fiatal kollegájának.

-  Fogd be! - ám az még mindig Alexandrára néz. Az ajtóban álló nő ujjai türelmetlenül mozdulnak meg karján. Feje kissé megbillen, mintha meglepetés érte volna.

‒Az új számításaink helyesek. Csupán a fél épületet kell újra vizsgálnunk, majd megerősítenünk...

‒Ki van rúgva – lép ki Alexandra a tárgyalóból. A fiatal férfi eltátja a száját, és a másik három idegesen áll fel. Az idősebbik megveregeti a fiatal vállát.

‒Viszlát, kölyök...

Alexandra az irodája ablakában áll kezében a reggeli kávéjával.. Kinéz ki az előtte elterülő új New Yorki negyedre. Hét éve vezeti az építkezési vállalatot mi az U.S.N.W. (United States New World) projekteket hajtja végre. Újabban azonban, minden a feje tetjén áll.

-  Jézusom, hova jutott az oktatás... – sóhajt.

3.

‒ Mami... Mami... ‒ csendül fel egy halk hang a sötét lakásba, s a kicsi kéz benyit a fürdőszobába. ‒ Mami? – fogja meg a nő hideg kezét a kád szélén – Mami megfázol. Ébredj! –  de a nő nem válaszol. Feje továbbra is a kád szélén pihen. ‒ Mami! – szólítja hangosabban a gyerek és erôsebbeb mozgatva a hideg kezet. –  Gyere ki! – Semmi válasz. – Mami ébredj, kérlek! A papa nemsokára haza jön... ‒ már gyűlnek a könnyek a kis szemeibe. – Mami?

Nyílik egy ajtó a sötét lakásban és a gyerekhang kétségbeesve sikolt.

‒PAPA!

Első Pozíció

Alexandra

2020. Július. 3.

d.u.19:00.

Ellenállhatatlan vagyok. Újra mosolyogom, lassan bontom ki a kontyom. Óh, de pokoli nap volt ez!. Ez a csapa siralmas. Mintha nem is egyetemet végzett emberek lennének! Az idegeimre mennek. Alkalmaznom kell valakit, aki végre rendesen végzi a munkáját!

A hajkeféért nyúlok és újra fésülöm a hajam. Már a fenekemet veri így is, hogy lépcsőzetesen van vágva. Hallom, ahogyan még csepeg az üvegkádba a víz. Lecsúsztatom a köntösöm és lassan bemászom a forró vízbe. Isteni érzés, ahogyan mindenem ellazul...

Jaj, de jó...

Visszafojtom a lélegzetem, s alámerülök... Visszhangzik ahogyan lecsapódik egy vízcsepp. Hallom a szívverésem a fejemben... Hmm... érzem a tüdőm feszülni. Olyan jó... Egész a tehetetlenség pillanatáig tartom a levegőt, hogy érezzem: elfogy.

Kinyitom szemeim s a víz alól a hullámzó mennyezet tekont rám. Hagom, hogy a levegő kiszökjön belőlem, s felemelkedem légszomjtól hajtva.

Semmi esély. Képtelen vagyok megfulladni. Pedig, érdekes és fájdalmas halál lehet. Nekem nincs helyem ezen a világon....

Tudom, mit beszélnek a hátam mögött. Tudom, hogy félnek tőlem és egyesek kívánnak engem. Tudom, hogy van, aki megakar törni... De... Semmi esélyük. Erősebb vagyok náluk, sokkal erősebb.

A kád szélén remeg a gyertya lángja. Aranyló fényt vet a szürke falra, s közben ez az eszméletlen s meleg rózsa illat elárasztja a fürdőszobát.  Hm... Lehunyom a szemem, ám a lecseppenő vízcsepp nem enged pihenni. Felnyúlok és erôsebben megszorítom a csapot. Ez az! Csak egy kis erő kell... Ha nem hívok egy szerelőt, egy nap el fog törni. Mintha csak az érzelmeit akarnám elfojtani egy embernek... Gonosz mosoly jelenik meg az ajkaimon. Lehunyom a szemem, s csend.

2.

A rozsdás zuhanyrózsa alatt találom magam a húgom mellett. A ránk zúduló víz hideg, de mosakodnunk kell, mert a nevelő vörösre veri lábunk szárát, ha nem tesszük. Ellé sírva néz rám nagy, barna szemeivel szeplős arcából. Kezeim közé fogom arcát és próbálom nyugtatni. Azért sír, mert fél. Fél, hogy elválasztják tőlem...

3.

Tompának érzem magam,mintha egy hordóból szólna a telefonom csengôhangja. Na remek... kihajolok és megnézem a számot. Munka...

‒Itt Rossé!

‒Asszonyom. Elnézését kérem, ha zavarom. Csak a költségvetésben találtam valamit, amit át kellene néznie, hogy jó‒e.

‒Nem, Simon. Nem érek rá most a költségvetést átnézni...

‒De asszonyom... a számok...

‒Old meg hétfőig – bontom a vonalat.

Ezek a tehetetlen balekok, akik képtelenek döntést hozni és mérlegelni a helyzeteket próbára teszik a türelmem. Nem hiszem el! Hol állt a fejem, amikor felvettem Simont?! Mérgesen állok fel a kádban, gyorsan fejet mosok míg a víz lemegy a lefolyón.

A francba is! Kimászok, és fürdőköntösbe bújok.

Elegem van ebből a marhaságból! Morgok, de a hajam szárítom. Istenverte idióta! Nagy a gyanúm, hogy hétfőn kirúgom... Szenvedjen még egy kicsit a számokkal!

Benyúlok a szekrényembe a fekete kabátomért. A hajam már végig fontam, a kedvenc ruháim vannak rajtam. Belebújok a magas sarkú fekete lakkcipőmbe, és kiveszem a fenti polcról a kis dobozt.

Lássuk csak! Vágyserkentő... Ezt szeretem... Gyorsan hat és a hatása jó egy órát tart. Nyakörv. Ennyi elég lesz. Beteszem a táskámba és elindulok az ajtó felé.

Az ajtót zárva újra eszembe jut Ellé. Hol lehet? Az órámra lesek, már fél kilenc. Ma már nem érkezem felhívni a nyomozót. Talán válaszol az e-mailemre... Kíváncsi vagyok miért nem vállalja?

4.

Ez az átkozott forgalmidugó is a szokásos. Senki nem hinné, hogy New York tíz évvel ez előtt a földdel volt egyenlő. A zárlat után, mikor a bankok minden számlát kinyitottak, az élet rohamosan megváltozott. Mégis... számomra már késő volt.

Az egyetemet be sem fejeztem, mikor Roy Iss egy tesztet íratott velem. Rá pár napra ennek a szánalmasan jól mûködô cégnek az igazgatója lettem. Na igen... nem nyújtottam semmi szolgáltatást. Csupán egy ember kellett neki, aki a keze alá dolgozik, míg ô a Bahamákon sütetetti... És persze, nekem már akkor sem volt életem...

A következô kanyarnál látom a Hoszteszklub villogó tábláját rajta a cuki nyuszival. Na, most emészd meg a szót. Leparkolok, és elmosolyodom. Hogy is mondtam, nincs életem. De igényeim vannak... igen magasak...

Becsapom az autó ajtaját és elindulok felfelé a lépcsőn. Ismerős autókat látok a parkolóban. A fehér musztáng az egyedüli új autó. Vajon kié lehet? Hm... Csak nem új hosztesz? S míg eljátszom a gondolattal a púltnál álló szôke férfi mosolyog.

-  Asszonyom... Üdvözlöm újra köreinkben. Mennyi idôt szeretne tölteni nálunk?

-  Csak egy kis rövid menet... - nyújtom az arany kártyát a nyuszi logóval. Ó, igen, tag vagyok. Mosolygok rá és már fordítul is el tôlem szégyenlôs mosollya. Óh, istenkém! Pedig mennyire élvezném ha sírnál nekem....

– Melyik páholyt kéri?

A pultra könyökölök és közelebb hajolok hozzá. Hallom, ahogyan nagyot nyel. Fél. Ez tetszik. Kár hogy a dolgozókat nem szabad bántani. Hm... pedig megnézném, hogy fakad sírva a tehetetlenségtől. Természet színű szemei vannak. Újra kiegyenesedek, ő pedig sóhajt.

‒Te nem jösz be nekem ma, ki van a tízesben?

‒Clark – válaszol röviden, és teszi is elém a pultra a férfi képét. Clark... Persze nem ez az igazi neve. A magas, izmos férfinek egyedül a kora biztos. Zöld szemei vannak. Fényes, zöld szemei...

‒Voltak ma nála? - A playboy nyuszi rám néz, készségesen bólint. ‒Hányan?

‒Egy hölgy – válaszol halkan, és már fel is csillan a szemem. Nem tudom elfojtani a vigyort, mi megjelenik az arcomon. A pultos tudja is a válaszom, a gép pityeg, ahogyan lehúzza a kártyám. ‒ Óhajt esetleg még valamit a páholyba?  - elveszem a felém nyújtott kártyát. A vigyorom szélesebb lesz, majd átsuhan az agyamon egy gondolat.

‒Hanganyagot. – s ez a férfi rám mered. Pont úgy néz, mint aki sosem hallott ilyenről. De csodálkozva üt be valamit a gépen.

-  Keményet vagy finomabbat?

-  Keményet – vigyorgom.

‒Rendelkezésére van. A kódja 134587.

‒Kösz – kacsintok rá, már indulok is a sötét folyosón.

5.

Egy labirintus, amit csak azok ismernek ki, akik ide járnak és itt dolgoznak. Én az előbbibe tartozom. Elég sok pénzbe kerül, de az élmény egyedül álló. A második sarok, egy újabb hosszú rész, amit halványan világít meg a vészjósló piros fény. Ne kerüljük a tényeket, ez egy kéjbarlang. A csend nem árul el semmit, elvégre minden hangszigetelt szobákban történik. De mindenki egy dolog miatt jön ide. Kefélni.

A páratlan számok a nőké, a párosak a férfiaké. Már forr a vérem, de még mindig nem eléggé, mikor megállók a fekete ajtó előtt. Ó... Van, hogy azt kívánom, valamelyik seggfej várna rám itt az irodából! Jó lenne végre jól megleckéztetni őket...

A zár halkan nyílik, és odabent a lámpa felkapcsol. A Clark nevû alak meg feláll a kanapéról. Zöld szemeivel néz rám. Csak alsó van rajta és csokornyakkendő. Szexi... Lesüti a szemeit és a kisasztal mellé térdel. Nem szólal meg. Nagyon helyesen is teszi. Minden egyes szóért veszít a fizetéséből.

Kíváncsi lennék, mit játszottak ma vele? Hogy szereti csinálni? Mik a gyengéi? Élvezi, ha uralkodnak felette? De... Nem válaszolhat. Jó pasi pedig... Jó színe van. Kissé ázott, valószínűleg maszatos volt és lezuhanyozott.

‒Állj a rácshoz – feláll, a falon lévő rácshoz áll. Már mosolygom, mert valóben erős férfi. Szép látványt nyújt ezekkel a nagy izmokkal. Nem olyan, mint a kis mérnökeim. – Inkább térdelj! – és ő letérdel. Kiveszem a táskámból a nyakörvet, és rá teszem. Erősen meghúzom a csatját, hogy szegény nyög egyet, és kinyitja a száját. ‒Óh, bébi! Kibaszott hosszú hetem volt, úgyhogy ez fájni fog – súgom a fülébe, de nyakörv a szíját megfeszítem a rácson, és megkötöm. – De te jó fiú leszel... - Nem mozdul, csak a száján veszi a levegőt. Szegény, tudom, hogy fel van készülve a legrosszabbra is, és tudom, hogy minden itt dolgozónak nagy a fájdalomtűrő képessége, nem beszélve arról, hogy 90%- uk mazoista, ennek most kétségbeesés jelenik meg az arcán. ‒Kezeket magad elé,– és ő hajolna, de a nyakörv visszafogja. Félve néz rám, de akkor sem szólal meg. – Mi lesz? – sarkalom. Mozgolódik egy kicsit, míg sikerül neki. ‒Jó. Szép látványt nyújtasz. ‒ állok elé, és kiveszem a kapszulát a táskámból. Hosszan nézek rá, és látom, hogy már vörösödik az arca. Túl szoros lett a nyakörv neki, de még kap levegőt. Nem lesz semmi baja... Lassan az ajkaihoz érintem a kapszulát. ‒Tudod mi ez, igaz? – kérdem vigyorogva. – Ugye hallottál róla... Jó kis party drog... - Persze, hogy tudja. Már első aki ilyet kap tőlem.– Más a hatása alatt az ostorkapásra is elélvez... de amint látod, ma nem hoztam semmi extrémet... ‒ sóhajtok, de lassan a szájába nyomom a kapszulát. – Ajánlom, hogy lenyeld – nézek zöld szemeibe, és ő engedelmesen nyel. ‒ Jó fiú ‒ fújok rá az orrára, s leveszem a kabátom, leülök az asztal mögötti kanapéra. Már csak várnom kell... lássam, hogy fog gerjedni, mint egy veszett kutyus...

6.

Nafene.... Eszembe jut a kesztyűm! Múlthéten az irodából akartam egyenesen ide jönni, de nem érkeztem a fránya értekezletem miatt, és a fiókomban hagytam. Ah, mindegy! Kényelmesen elhelyezkedem és gyönyörködöm ennek a pasinak kutyust játszó látványában. A szer hatni is kezd, és végre felcsillannak a szemei. Az egész teste, minden izma megfeszül, és ez a szexi feszes alsó feszíteni kezdi a merevedését.

Óh, igen! Vigyorgom és felállok, kiveszek a minibárból egy üveg bort. A polcról leveszek egy poharat és érzem, ahogyan csorgatja Clark a nyálát a látványra amit nyújtok, mikor felágaskodom. Óh, ez tetszik! Milyen jól nevelt,  csak profin végzi a munkáját. Visszaülők vele szembe és töltök magamnak.

‒Éhes vagy? – kérdem és ő csak liheg kétségbeesetten, mert képtelen a testén s agyán uralkodó vihart kezelni. De még várok...

7.

Újabb tíz perc telik el, és ô nem mozdul meg, csak a szemeit szorítja össze. Próbál másra gondolni, de aranyos! A teste nincs az agyával egy hullám‒hosszon... A második pohár borom iszom és iszom a látványt is, mit ez a magatehetetlen férfi nyújt. Milyen megnyugtató látvány... s ez a csend. Csak mély sóhaja hallik, s a gerincemben érzem... kár, de be kell vallanom: jól bírja, még mindig nem mozdította el a kezeit, mintha meg lenne kötözve.  Szoros rajta az a nyakörv, egyre vörösebb az arca.  A vérnyomása tuti az eget veri... Sóhajtva hajtja le a fejét. Na végre!

‒Néz rám! – , és ő nyomban ki is nyitja a szemét. Óh, micsoda látvány! Ezek a csillogó, éhes szemek rám merednek! Érzem, ahogyan beindulok, minél jobban szenved. Szétteszem a lábam, és ő nagyot nyel fájdalmasan. ‒Mennyire vagy éhes? – csak nyög egyet. Vigyor jelenik meg az arcomon. Azt meghiszem, hogy nagyon... ‒ Őrjítő, nem de? – hajolok az asztal felé, és nézek a zöld szemeibe. – Szeretnéd használni a kezed? – Újra nyel, és látom a reményt a szemeibe – Nem engedem! – dőlök hátra, és fájdalmas kétségbeesés vonul végig az arcán ahogyan tetőzik a szer a szervezetében, kezdi elveszíteni uralmát. Itt vagyok előtte fél méterre, szexin és buján, de nem engedem, hogy megmozduljon. Ő meg milyen engedelmes... Pedig nincs is megkötve a keze.

Az asztalba épített android rendszert kapcsolom be. Beütöm a kódot és válogatok az mp3‒ak közül. Találok egy öt perceset. Heves és rövid. Hozzáérintem az ujjam, és a hét pont egyes rendszer meg is szólal. A szobát elönti a lihegés és nyögések váltakozó ritmusa a romantikus zenei alapon. Ez jó! Mosolyodom el és felhangosítom.

A várt reakció. Clark megmozdul. A nyakörv megfeszül, levegőtért sóhajt és minden izma életre kell. Kínzom? Talán... Inkább csak ingerlem, de ô nem emeli fel kezét a földről, de a lábait szétteszi, csípője megmozdul.

‒Óh, nem bébi! ‒ kiveszem a táskámból az ollót, mellé guggolva levágom róla a már átázott alsóját. Felsóhajt, mikor kiszabadítom kemény férfiasságát.. Hm... ‒ Tetszik a zene, mi? – válaszként ő csak tovább liheg. Tudja, hogy csak egy szavába kerül, hogy abba hagyjam, de ez a férfi: erős. Tetszik nekem. Nem akar megtörni.

Még...

A hanganyag eláll, s újra előtte ülök. Felteszem a lábam az asztalra és ő szédülten néz. A jelek szerint a drog már célba ért. Kefélni akar, s azt kétségbeesetten, alig várja, hogy hozzám érjen. Csillog a szeme a vad szexuális vágytól, és tudom, hogy mit akar. Gyönyört! Azonnal.

Az órámra nézek, pár perc és tetőzik. Nyújtom a lábam, hogy hozzáérjen. Boldogan csillan fel a szeme, végre valamit megengedtem neki. Forró ajkait még a harisnyán keresztül is érzem, mikor megcsókolja a talpam, a bokám, a lábfejem, majd nyalni kezdi. Óh, igen! Forrón és reménytelin. Jól esne máshol is... Felsóhajtok és ő közelebb jönne, hogy tovább haladjon a lábamon, de a nyakörv visszahúzza. Fájdalmas nyögést hallat. Na, jó! Sóhajtok és felállok. Elindulok felé, látom, pattanásig feszülnek az izmai. Kapkodja a levegőt, és már csak ujjai hegye érnek a vörös szőnyeghez. Megfogom a nyakörvet, s hallkan kéjesen sóhajtok a fülénél.

‒Könyörgöm... ‒ nyögi halk hirtelen, rekedt hangon. Hú, milyen jó hangja van. Elégedetten mosolyosodom el, rántok egyet a nyakörvön, elakad a lélegzete, és újra erotikusan, forrón nyögök a fülébe.

-  Ez az...

Végigfeszül a teste, ahogyan kilövell anélkül, hogy bárki is hozzáért volna az elmúlt fél órában. Hosszan élvez, hangosan nyög fel, s összeszorítja a szemeit. Ó, szószerint izzik a levegô körülötte. Összefeszül minden izomom erre a látványra. Te jó ég, milyen pazar!  Fuldokolva, kábultan néz fel rám. Kioldom a nyakörv szíját, az asztalra ülök, széjjelteszem a lábaim és közelebb rántom. Tudja, mi kell nekem. Kezei újra egymás mellett vannak a földön, térdel és a csiklómhoz érinti ajkát. Egy pillanatra meg áll. Óh, igen! Jól érzed... eléggé beindultam a szenvedésed láttán...  Gyengéden, finoman és hosszan kényeztet forró nyelvével. Hosszan, puhán... Hm... fe jó... szívogat és végre minden kezd felgyűlni bennem.

A kezemre tekerem a nyakörv szíját, közelebb húzom és látom, hogy újra merev. Óh, milyen jó fiú... Szorítom a szíjat, alig kap levegőt, de nem hagyja abba. Micsoda nyelv tudása van! Óh! A mindenit! Mindenem megfeszül, a vállára teszem a lábaim, végig remegek és olvadok.

-Hm... - Ívbe feszül a gerincem, kezemen reccsen a szíj, de az agyam robban. Érzem, ahogyan elfolyok, mert hüvelyemben minden izom megfeszül, és ő rátapad a csiklómra. Mint a ki tudja, mikor mit kell tennie. Csupán kis szünetekkel ér hozzá a nyelvével, és nyújtja, nyújtja az orgazmusom! Finoman nyomja, míg nem hátra vetem fejem.

‒Óh, igen!

A kék lámpa az ajtóban felkapcsolt. Jelzi, hogy lejárt az időm. Az előttem térdelő Clarkra nézek. Lassan kezd lenyugodni, ahogy a vágyserkentő hatása múlik. Nyújtok neki egy pohár bort, de csak néz rám ezekkel az átütően zöld szemeivel.

‒Kösz a mai estét –  nyúlok a vörös törölközőért. Megtörlöm magam, és a térdére hajítom. Nézi a bort, de nem iszik bele. Hallom, végre levegôért kapni, mikor lecsatolom a nyakörvét. Piros csíkot hagyott a nyakán, lehet dúrvább voltam a kelletténél vele... ráfújok, oldalra dönti a fejét. ‒Tegyél rá gyulladás csökkentőt – fordulok, s elpakolom a táskám, a kabátért nyúlok.

Halkan indulok az aktó felé, mikor újra hallom sóhajtani. Gondolom fájhat a torka is. Megállok, és visszanézzek rá.  Hát igen. Ennél sokkal keményebb is tudok lenni, de most ez így jól esett... Jön, hogy visszamenjek és újra megkínozzam, jó lenne látni sírni ezt a férfit!

‒Úrnőm – hajtja le fejét, s elengedi magát.

Óh!. Állok egy pillanatot,  ott ül a vöröses homályban a rácsok alatt, és fáradtan sóhajt. Túl sok volt ez neki? Az lehetetlen... A kilincsre teszem a kezem, és kinyitom az ajtót. Mikor becsukom magam után, megállok. Hát, igen, van akivel kefélhet is. Elhúzom a szám, és felfrissülve indulok vissza a labirintus rendszerbe.

A bárnál megállok.

-  Bort! – s a púltos teszi elém a poharat.

-  Száraz? Vagy édes?

-  Méz édest! – mosolygom, s ô is elmosolyodik.

-  Vörös vagy...

-  Vörös...

Finom illatta van... és méz édes... Azért sok elônye van a tagságnak. Mosolygom, közben nézem az embereket. A fehér díványokon milliomosok cirógatják a hoszteszlányok hosszú combjait. Vagy fordítva. Bár, gyanítom, hogy csak ez a pultos nyuszi tudja megmondani ki a tag, és az itt dolgozó..

Úrnőm... hallom a szót újra. Mindenki asszonyomnak szólít. A páholyban hosztesz meg nem beszélhet már...

‒Tán valami gond volt, Clarkkal? – kérdi a pultos nyuszi váratlanul.  Nem értem a kérdést.

‒Kellett volna? –  de a nyuszi elfordul tőlem. – Halljam!

‒Az utóbbi időben kissé beteges volt.

‒Beteg hosztesz nem dolgozhat!

‒Nem‒nem – lenéz a számítógépre. A képernyője megvillant. Valaki kijelentkezett. ‒Egy kis megfázása volt. ‒ Ez hazugság. Látom, ahogyan megrebben és az ajkai sarka felemelkednek.

‒Óh! – mondom tetettet csodálkozássál, és ő elmosolyodik. Hazudott, és azt hiszi én bevettem. – Akkor leszarom. - Lehajtom az utolsó korty borom, és felállok a pulttól. ‒Majd később – intek a nyuszinak, és elindulok az ajtó felé.

8.

Az anyját! Szakad az eső, de legalább hűvösebb van, mint bent. Végre nincs semmi bajom, még azért sem haragszom, hogy a nyuszi hazudott. Lépek le a lépcsőn, megindulosk, és gyorsabban veszem a lépcsőfokokat.

‒HÚ! – nevetek mikor leérek. Nem estem el! S állok, ázok a szakadó esőben. – Ez felemelő érzés volt!  Óh! - Forgok egy kicsit, mint egy szerelmes tinédzser, de elvesztem az egyensúlyom, dôlök, forog velem a világ... Támaszt keresek, de nem tudom merre... s mikor már azt hiszem odaverem magam, valaki karon ragadva fordít.

‒Jól van asszonyom? – köszörüli a torkát, de pokoli mély hangja a gerincemig hatol. Felnézek rá, és a sötétbarna szempár mered le rám, a fehér arcból. Ellé jut eszembe. A francba! Egyenesedek ki, de a férfi még fogja a karom. Melegem lett! Teljesen leizzadtam.

‒Minden rendben – elmosolyodom. Te, jóképű. Nagyon is... bár messze áll az ízlésemtől. Szőke? Tök mindegy mert ő is el van ázva, azonban az biztos, hogy göndör haja van. Jön, hogy beletúrjak és megcibáljam! Óh, az jó volna! Lenyugtatna... Ellököm magamtól, és a táskámba nyúlok. ‒Csak megszédültem... ‒ keresem a kulcsom.

‒Igaz nem vezetni akar? – kérdi, mikor végre elő veszem a kulcsom. Felnézek rá, elmosolyodom, mint egy bolond, és fordulok is az autó felé. A fényszóró abban a pillanatban bekapcsol, hogy kioldottam a riasztót. ‒ Kérem! – nyúl utánam a férfi, és megragadja a karom. Megint leizzadok, a fenébe, még a térdeim is megremegnek a hangjától! Minden izmom a hasamban megfeszül. Erős keze van. Ki rántom a karom, de mérgesen néz rám. Ki a fene ez?! A klub kidobója? ‒ Ilyen állapotban nem vezethet! – Hú az anyját... Zúg a hangjától a fejem.