Regényemmel megszakadt öleléseknek állítok emléket.
A csókoknak, amelyek elhagytak bennünket.
A történeteknek, amelyeket elveszítettünk.

Én ezzel a porszemmel
hadakoztam a félelemmel
abban az évben, amikor
olyannyira szomjaztunk
a szabadságra.

Ugyan hogy jövök én ahhoz,
hogy ítélkezzem az ördög felett,
melyben hiszel,
ha egyszer én is hiszek benne?

A szerző megjegyzése

Minden olvasó, aki ismeri Queens, Rockaway, Brooklyn, Staten Island és Alsó-Manhattan negyedeit, rájön majd, hogy igyekeztem e városrészeket a lehető leginkább valósághűen ábrázolni; természetesen bizonyos határokon belül: csakis oly mértékben, amennyire az elbeszélés ritmusa és az események kibontakozása lehetővé teszi. Azt is be kell vallanom, hogy vettem magamnak a bátorságot bizonyos helyek, területek és földutak jellegének módosítására, pusztán dramaturgiai és esztétikai megfontolásból. A regényben szereplő tömegtájékoztatási eszközök képzeletbeliek; bizonyos kiegészítő elemeket kivéve, amelyek nem bírnak túlzott jelentőséggel a cselekmény szempontjából. A történetben szereplő valós, élő vagy halott személyekhez, folyamatban lévő vagy lezárt esetekhez, valamint az elbeszélés részét képező, illetve azzal kapcsolatos konkrét helyzetekhez való bárminemű hasonlóság a kiszámíthatatlan véletlen eredménye.

1. FEJEZET

2011. április 26-ának hajnalán
Miren Triggs

Ne félj, egyszer minden véget ér.

– Segítség! – kiáltom a hasamhoz kapva, és látom, hogy a bordáim közül csorog a vér. – Tarts ki, Miren! – sziszegem a fogaim közt kétségbeesetten. – Tarts ki, a francba…

Gondolkodj gyorsan. Gondolkodj. Hívj fel valakit. Kérj segítséget, Miren, mielőtt túl késő volna.

Érzem, amint a szívem a véremet pumpálja; mintha szédelgő lelkem okádna a kanyargós út miatt. Hiba volt. Itt a vég.

Nem

lett volna szabad

folytatnom.

Senki sincs a környéken, csak a lépteket hallom a nyomomban. Újra meg újra megnő, majd eltűnik az utcai lámpák fényében megnyúlt árnyék; hol hatalmas, hol parányi, hol hatalmas, hol nem létező, hol gigantikus, hol éteri… Szem elől tévesztem. Hová tűnhetett…?!

– Segítség! – kiáltom ismét a kihalt, sötét úton, amely mintha cinkostársam volna az árnyak közt, haldoklásom pillanataiban.

El kell mondanod az igazat, Miren! Gyerünk már! Rajta! Oda kell érned.

Nincs nálam a mobilom; de még ha nálam volna is, bármilyen segítség későn érkezne. Senki sem érne ide, mielőtt végez velem. Bárkit is hívnék, hogy rohanjon ide, már csak egy harmincöt éves újságírónő holttestét találná meg, akinek tizennégy éve belefagyott a lelkébe egy hideg, vérfagyasztó éjszaka emléke.

Az utcai lámpák fénye mindig újraélesztette bennem azt a fájdalmat, 1997-ből; üvöltő sírásomat a parkban, amikor remegve nyüszítettem a vigyorgó férfiak gyűrűjében, a kitörölhetetlen trauma közepette. Talán akkor és ott mindennek véget kellett volna érnie; más fekete utcai lámpák szaggatott fényében, New York túlsó felén.

Nehézkesen döcögök előre. Minden egyes lépésre éles tűszúrások hatolnak az oldalamba. A hosszú, sötét út, amelyen vonszolom magam, csak a Rockaway Beachre, egy hosszú, széles strandra vezet, amelyet a szél és a mohó óceán tépáz, a Jacob Riis Park előtt. Ilyenkor senki sincs ott. Még csak nem is pirkad, és a fogyó hold szomorúan világít a homokban a lábnyomokra. Hátranézek, és a vékony vércsíkok – amelyeket lépésről lépésre magam után húzok – feketén ragyognak. Legalább Miller nyomozó könnyen rekonstruálhatja majd az utolsó utamat. Efféle gondolatok járnak egy haldokló fejében, aki gyilkosság áldozata: hogy mi marad utána, a tettes azonosításához. DNS-nyomok a körmök alatt, az áldozat vére a kocsiban. Miután megölt, biztos elvisz majd valahová, és mindörökre eltűnök a föld színéről. Csak a cikkeim, a történetem és a félelmeim maradnak utánam.

Elérek az út végére; balra fordulok, és a sebem miatt elszakadt izomrostokat tovább gyepáló fürgeséggel bebújok az öreg, sorsára hagyott Tilden-erőd betonépítményének egyik zugába.

Az egykori katonai létesítményből immár barátságtalan romhalmaz maradt, amely a nyelv alakú strand mellett – mintha csak meg akarná óvni Queenst az Atlanti-óceán mohóságától – a tengerbe bámul. És akárcsak a Tilden-erőd, amely elveszítette egykori méltóságát, jómagam is – holott pár nappal ezelőtt még a Manhattan Press fáradhatatlan újságírója voltam – immár üldözőm lépteinek ritmusára sikoltozó, rémült kislány vagyok csupán. Ez lett belőlem. Önnön félelmeim újabb verziója. Egy koszos rongy, amelybe a világ a szégyenét és a titkait törli. Egy nő, aki egy degenerált keze által leli halálát.

Senki sem kért tőlem segítséget. És egyedül kellett jönnöm. Senki nem könyörgött, hogy ássam bele magam ebbe az egészbe; egy részem azonban azt kiabálta, hogy keressem meg Ginát. Nem tudom, hogy nem vettem észre. Azt hiszem, újra… halottnak kellett éreznem magam.

A polaroid kép. Minden azzal kezdődött. Gina polaroid fotójával… Hogy is lehettem ilyen… naiv?

Ide-oda forgatom a fejem, és keresem az egérutat; próbálok csöndben maradni, a mellkasomból feltörő zihálások közepette. Kihallom a szélviharból a lépteit… Érzem, amint a homokszemcsék a bőrömbe csapódnak; akár az eltévedt golyók a szél és a tengerpart csatájában.

– Miren! – kiáltja dühösen. – Miren! Azonnal bújj elő!

Ha rám talál, végem. Ha itt maradok, elvérzek. Már érzem, hogy kábulok. Érzem az éjszaka simogatását… A lélek játékát a keblemben. Állítólag ez történik, ha az ember túl sok vért veszít. Leszorítom a sebemet, és úgy fáj, mintha vörösen izzó vassal égetnék belé a szavakat: „senkiföldje”.

Lehunyom a szemem, és összeszorítom a fogam; próbálom tompítani a lüktetést az oldalamban, és akkor ismét felötlik bennem a reménytelen gondolat.

Menekülj!

Kikukucskálok a rejtekhelyemről, hogy felmérjem a lehetőségeimet. A Riis Park kerítésére nézek. Ha át tudnék ugrani rajta, a Rockaway házai felé rohanhatnék, és segítséget kérhetnék; ám a Tilden-erőd számos részét határoló drót szemmel láthatólag könnyedén széttépné a beleimet, és patakokban folyna a vérem, ha megpróbálnék átmászni rajta.

Érzem a közelségét.

Nem a teste melegét, hanem a belőle áradó hideget. Fagyos, mozdulatlan testét, alig néhány lépésnyire tőlem; nyilván megvetően figyeli nyomorúságos rejtekem. Isten gyermeke megnyalja a szája szélét a bárány felett, amelyet épp feláldozni készül.

– Miren! – kiáltja újra; talán még közelebbről is, mint gondoltam.

És újabb hibát követek el.

Épp abban a pillanatban, amikor reszelős hangon a nevemet üvölti, felállok, és még egyszer, utoljára futásnak eredek; kapaszkodom az életbe, habár tudom, hogy mindennek vége. Kivérzek, egyedül vagyok, s egyre gyengébbnek érzem magam.

Minden egyes lépéssel újra meg újra felidézem Gina reményteli tekintetét; az ő fájdalmas történetét. Olyan közel érzem magamhoz, hogy szinte kinyújtott kézzel is elérném, hogy megsimogassam tizenöt éves arcát, amint boldogan belenéz a kamerába a fotón, melyet az eltűnése után leközöltek.

Egyszeriben valami megváltozik. Néhány másodperce észrevettem, hogy már nincs a nyomomban. Visszatérek az életbe; kimászom ebből. Elmesélem Gina történetét. Meg kell tennem. Sikerülni fog, Miren…

Biztonságban vagy.

Látom a távolban a felhőkarcolók éjszakai képét. Mindig kis törpének érzem magam a közelükben; messziről azonban úgy festenek, mint valamiféle ősi fénnyel ragyogó kvarcoszlopok.

Aztán újra megjelenik az árnyéka. Fogytán az erőm. Már alig bírok járni. A kihalt út, a figyelő hold… „Halott vagy, Miren”, mintha ezt mondaná. „Mindig is az voltál.”

Minden egyes lépésem a belsőmet szaggatja; minden egyes kiáltásom teljes közönybe vész. Csak az óceán távoli zúgása szivárog be olykor gyenge lépteim közé, s nyomja el zihálásomat a sötétben.

– Ne fuss, Miren! – üvölti.

Nehézkesen botorkálok előre a parton, s a lábfejemre éhes homokkal küszködöm. Átugrom egy kis düledező fakerítésen, amely a homok feltartóztatására szolgál. Szerencsémre egy kivilágítatlan házakkal teli aszfaltozott utcára érek, amely a Rockawayjel szomszédos egyik negyed, Neponsit központi részét köti össze a parttal.

Bekopogtatok az első ajtón, s közben segítségért kiáltok; de olyan fáradt vagyok, hogy alig kapok levegőt. Ismét kopogtatok, szinte erőtlenül, de semmi jelét nem látom, hogy bárki is volna odabent. Kétségbeesetten hátranézek; rettegek, hogy újra megjelenik, de sehol sincs. Úgy érzem, menten elnyel a tenger morajlása. Egy hullám újra összerakja lelkem darabkáit. Megmenekültem volna…?

Továbbmegyek a következő házhoz, kovácsoltvas rácsos kapuval és verandával, ahol hengeres oszlopok sorakoznak, és amint a kopogtatóval és az öklömmel dörömbölök, odabent felkapcsolják a lámpát.

Itt a megváltás…

– Segítség! – kiáltom, erőre kapva. – Hívja a rendőrséget! A nyomomban van egy…

Egy kéz elhúzza a függönyt az üvegajtó mögött, és egy hófehér hajú, idős nő aggódó tekintetével találom szemben magam. Vajon hol láttam már korábban…?

– Segítsen, hölgyem! Könyörgöm!

Felvont szemöldökkel néz rám, s halovány mosolya közel sem megnyugtató.

– Szent isten, mi történt veled, lányom? – kérdi, miközben ajtót nyit, és megpillantom fehér hálóingét. – Ez a seb nem túl szép, kedvesem – teszi hozzá meleg hangon. – Hívnom kellene egy mentőt…

A hasamra nézek. Piros folt borítja a pólómat, az oldalamtól a csípőmig. Mindkét kezem csupa vér, és a kopogtató is véres lett. Talán Jim rájön, hogy idejöttem; de jobb volna, ha nem tenné. Akkor biztonságban lesz. És legalább az egyikünk életben marad.

– Én… nem érzem jól magam – nyögöm, egyre gyengébb zihálások közepette.

Vérízű nyálat nyelek, mielőtt újból szóra nyitnám a számat, ám ekkor lépteket hallok a hátam mögül, és felpörögnek az események. Megfordulni sincs időm.

Abban a pillanatban, amikor az idős hölgy átnéz a fejem fölött, megpillantom az ajtókeretre vetülő árnyékot, és érzem, amint jéghideg keze a számra tapad, a másik karjával pedig szorosan átfogja a testem.

Itt a vég.

Érzem a halált az idős nő fekete szemében, az üres mellkasomban, s utolsó leheletemben, amint betapasztja a számat, és… önkéntelenül is…

…minden eszembe jut.

2. FEJEZET

Tilden-erőd
2011. április 23-án
Három nappal korábban
Ben Miller

Fuss, nővérem, mielőtt
utolérnek a szörnyetegek,
amelyekkel fenyegetőztek.

Benjamin Miller nyomozó egy földút közepén parkolt le szürke, New York-i rendszámú Pontiac gépkocsijával, a Tilden-erőd bokros, bozótos, vad növényzettel szegélyezett központi útján, közvetlenül három, felkapcsolt lámpás rendőrjármű előtt.

Már besötétedett, amikor megszólalt a mobilja. Épp be akart kapni egy darab sült csirkét, amelyet Lisa, a felesége vacsorára készített. Lisa aggodalmas arcot vágott, amint a telefonáló Ben villája a tányéron koppant. Férje komor tekintete láttán sajnálat töltötte el a szívét, mert tudta, mi történik az efféle hívásokat követően.

– Szerintetek Allison az? – kérdezte Miller nyomozó, majd kis szünet után hozzátette: – Értem. Hol? a Tilden-erődnél? Máris indulok.

– Menned kell? – kérdezte Lisa, látva, hogy a férje feláll, holott pontosan tudta a választ.

Zavarta, hogy Ben munkája állandóan ott lebeg felettük, és folyamatosan rányomja bélyegét az életükre és a kedélyállapotukra; de oly sok éve belesüppedtek már az eltűnések reménytelen tengerébe, hogy Lisa csupán ült az asztalnál, belekortyolt egy pohár vízbe, és nem is válaszra várt, hanem valami bővebb magyarázatra.

– Komolynak tűnik a dolog, Lisa – válaszolta a nyomozó. – Emlékszel Allison Hernándezre?

– A tizenegy éves kislányra, New Jerseyből?

– Nem… A queensi kislányra. Tizenöt éves. Hosszú, barna hajú.

– Á… igen. A múlt héten tűnt el, igaz? Megtalálták…?

– Úgy gondolják, hogy igen.

– Meghalt? – kérdezte Lisa szomorúsággal vegyes rutinos beletörődéssel.

Ben nem válaszolt. Némán összeszedte a holmiját, lekapta szürke kabátját a fogasról, és elköszönt. Az esetek kis százalékában így végződött a munkája: néhány tinédzser vagy épp egy túrázó házaspár telefonhívásával, akik a Hudson folyó medrében rábukkantak egy holttestre, amely napok óta haladt a sodrással; vagy – ahogy nem olyan rég történt –, egy feldarabolt testre, bőröndbe rejtve. Ez utóbbi esetben a történteken kívül a testet is rekonstruálniuk kellett.

– Tudod, holnap… – tette hozzá Lisa figyelmeztető hangon.

– Tudom. Korán itt leszek – válaszolta Ben szomorúan.

Jó messzire elvezetett Grymes Hilltől, Staten Island-beli otthonától, ahol egy fehérre festett, kék zsalus faházban lakott, pompás kerttel, bár kissé elhanyagolt kerítéssel. Útban a Tilden-erőd felé átkelt a Brooklynba vezető Verrazano-Narrows hídon, vörös fényű lámpáktól övezve, s közben mindvégig Allison szüleire gondolt, meg arra, hogyan közli majd velük a hírt. Azután a part felől megkerülte Brooklynt, amíg fel nem ért a Marine Avenue hídjára, amely a leggyorsabb út volt a Rockaway-félszigetre. A hídon ráébredt, hogy lemorzsolódtak a járművek, amelyek mindaddig kísérték, és olyan területre ért, amely kétségkívül távol esett a város nyomasztó nyüzsgésétől. Az itteni nyugalomnak és az épületek közötti tágas tereknek közük sem volt a Manhattan környékét jellemző fojtogató érzéshez. Amint letért a hídról, rögtön látta, hogy Rockaway ritmusa eltér mindattól, amit megszokott. Amint a híd csatlakozásából nyíló kihalt sétányra ért, több tábla is jelezte, merre vezet az út a Tilden-erőd felé. Hamarosan jobbra fordult, és a Rockaway Boulevardon, félúton, két rendőrt pillantott meg; járművük előtt álltak, a Riis Parkba vezető földút bejáratánál.

– Miller nyomozó vagyok, az eltűnt személyek osztályáról – mondta, miután lehúzta az ablakot. Tengerillat volt, s párás, sós szél fújdogált. – A lány miatt hívtak, akit a Tilden-erődnél találtak. Lehet, hogy az egyik ügyemmel kapcsolatos a dolog…

A rendőrök aggódó pillantást váltottak.

– Hol találták meg a holttestet? – kérdezte. – Tudják, nemigen járok errefelé. Útbaigazítanának, kérem…?

Végre az alacsonyabbik megszólalt.

– Hátul van, a kerítés mögött. A helyszínelőket várjuk. Borzalmas. Sosem láttam még hasonlót.

Miller nyomozó nem szállt ki a járműből, továbbhaladt az úton. Már messziről látta a parkos területen burjánzó vad növényzetből kiemelkedő, elhagyatott betonépítményt őrző rendőrautók villogó fényeit. Óvatosan araszolt előre, nehogy felsértse a Pontiac alvázát, s közben a fülében csengtek a rendőr szavai: Sosem láttam még hasonlót.

Egy rendőr épp a kordonjelző szalagot erősítette az egyik járőrautó visszapillantó tükréhez, melynek fényszórója bevilágította a romos, graffitis épületet, amely előtt parkoltak. Egy lófarkas rendőrnő két tizennégy év körüli fiúval beszélgetett; BMX kerékpárjuk a földön hevert, az egyik rendőrautó mellett.

Mielőtt kiszállt volna a járműből, a nyomozó felvett egy mappát az anyósülésről, melynek borítóján a piros „Allison Hernández” felirat szerepelt. Kinyitotta, és néhány pillanatig az első oldalon lévő fényképet nézte: egy sötétbarna, majdnem fekete hajú, pisze orrú kislány boldogan mosolygott rajta a kamerába. Csupán ennyit akart. Kívülről tudta az egész történetet; még azt is, milyen ruhát viselt a kislány az eltűnésekor: fekete farmert és Pepsi logós, fehér pólót. Visszatette a mappát a Pontiacba, és felmutatta jelvényét a rendőrnek, aki némán tovább mérte a távolságot.

– Hol van? – kérdezte Miller.

– Odabent. Csak óvatosan, csupa rozsda az ajtó.

– Ők találtak rá? – kérdezte, a két fiú felé mutatva.

A rendőr szó nélkül bólintott.

– Értesítették a szüleiket?

– Úton vannak. Be kell majd jönniük velünk a kapitányságra.

– Odavezetne, kérem…?

– Nem szeretném még egyszer látni, uram, ha nem veszi zokon. Van egy hasonló korú lányom, és…

Miller nyomozó észrevette, hogy remeg a rendőr keze. Negyven év körüli férfi volt, aki szemmel láthatólag jó ideje az utcán teljesített szolgálatot, és sok mindent láthatott már; nagy tapasztalata ellenére mégis nagyon megérintette a dolog. Egy kilencmilliós város igen kreatív megoldásokat mutat a holttesteket illetően, ezért a rendőrök többnyire hamar hozzászoknak a groteszk látványokhoz.

– Értem… Hol van?

– Odabent. Scott és Carlos is ott vannak. A második helyiség, balra.

– Odaadná a zseblámpáját? – kérdezte Miller, és kinyújtotta a kezét.

A rendőr kivette az övéből a zseblámpát, de mielőtt odaadta volna a nyomozónak, egy tökéletesen fésült, sötét hajú, egyhetven körüli magasságú latinó rendőr lépett ki a sötétből, a bejárat felől.

– Miller ügynök? – kérdezte kiáltva, s hangja a távoli hullámzás zúgásába olvadt. Körülbelül kétszáz méterre volt az óceán, a hangja mégis úgy vitorlázott a szélben, akár egy dal, amely az álmokról szól. – Úgy véljük, Allison az. A helyszínelőkre várunk, hogy ujjlenyomatokat és DNS-mintát vegyenek tőle, és megerősítsék a feltételezésünket.

– Láthatnám? – kérdezte Miller.

– Ön hívő ember? – kérdezte Carlos ügynök aggodalmas ábrázattal.

– Ez mióta számít a szakmában?

– A mai napon számít, nyomozó. Istennek bizonyára nem tetszik, amit ezzel a lánnyal műveltek.

– Ön vallásos?

– Természetesen, nyomozó. Isten adott erőt anyámnak, hogy átkeljen a pusztaságon és a határon, amikor várandós volt velem; és abban is, hogy azzá válhassak, aki lettem. Isten nagylelkű volt velem. Amikor hazaérek, megcsókolom a feleségemet, és a jóisten bocsánatát kérem majd.

Miller nyomozó észrevette, hogy Carlost is igencsak megviseli a dolog. A rendőr közben elindult az elhagyott betonépítmény bejárata felé, és kérte a nyomozót, hogy kövesse. Egy nagy, csarnokszerű térbe értek, amely szinte teljesen romokban hevert; az egykori ablakok helyén lyukak tátongtak, s a rozsdás keretek vörösen ragyogtak a járőrautók lámpáinak fényében.

Carlos néhány lépéssel Miller előtt haladt, s amint egyre beljebb hatoltak a sötétben, felkapcsolta a zseblámpáját, és feltárta a belső teret, amely tele volt graffitivel, faltörmelékkel és szétmállott matracokkal, amelyekből szinte már csak a rugók maradtak.

– Ügyeljen, hová lép – figyelmeztette a nyomozót Carlos, és elindult egy folyosón.

– Miért mondta az előbb, hogy Isten bocsánatát kéri? – kérdezte Miller, miközben Carlos nyomában haladt.

Carlos egy pillanatra megtorpant, Miller felé fordult, és komoly tekintettel így felelt:

– Azért, mert nem vetek keresztet a feszület előtt.

Ez a mondat néhány másodpercig még a fejében visszhangzott, miközben Carlos balra fordult, majd eltűnt egy lyukban, ahol korábban egy ajtó állhatott, és egy rozsdás bevásárlókocsi feküdt a földön. Miller nem tévesztette szem elől Carlost, nehogy rossz felé menjen, és amint belépett a következő helyiségbe, meglepetésére egy dupla belmagasságú térben találta magát, amely jóval tágasabb volt, mint amilyent kívülről képzelt. A falak feletti törött üveg résein át beszűrődött a növekedő hold fénye. Miller hatalmasnak találta a helyiséget; legalábbis abból ítélve, amit a sötétben látott belőle, s amit Carlos zseblámpájának kivetített sugara megtört. Aztán rájött, hogy a háttérben, az egyik sarokban még egy fénycsóva táncol.

A távolabbi zseblámpa Miller felé fordult, és elvakította a szemét.

– Ő itt Miller nyomozó, az eltűnt személyek osztályától – közölte Carlos Scott-tal, aki közben már a terem közepére ért, és a nyomozóra várt. Bevilágította előtte a padlót, mintegy figyelmeztetésül, nehogy nekimenjen a több tucat mocskos széknek, amelyeket szabályos tizenkettes sorokba rendeztek, és a hátsó fal felé fordítottak.

– Mi ez az egész? – kérdezte Miller zavartan.

– Egyfajta… templom – felelte Carlos zaklatottan. – Ő pedig… – tette hozzá megtört hangon, miközben a zseblámpát egy impozáns vörös keresztre emelte, amely a falon lógott, és a nyomozó nem látta a sötétben – …valamiféle Isten.

A nyomozó érezte, hogy kimegy a lábából a vér, s a gyomra is zuhanni kezdett; mintha megnyílt volna alatta a föld, és elnyelte volna a sötét mélység; mint gyermekkorában, ha elhatalmasodott rajta a félelemérzet. Gombócot érzett a torkában, amely a szíve tájékáról kúszott oda, amint feltárult előtte Allison tehetetlen teste, a vörösre festett fára szögezve. Egyik lábfeje a másikon pihent; karjai a felső keresztrúdon, kétfelé kitárva. Fiatal, sötét hajú lány volt; felsőteste mezítelen, derekára véres fehér kendőt csavartak. Soha nem látott még hasonlót.

Miller nyelt egyet, miközben a lehunyt szemű leány arcára vetítette képzeletben a mosolygó arcot, a fényképen látható Allisonét, amelyet az imént nézett meg az autóban, mielőtt kiszállt volna. A fél arcát valami ecsetszerűséggel feketére mázolták, a szemét is beleértve; mintha a lány maszkot viselt volna, és semmit sem akarna látni. A kereszt alatt vértócsa borította a földet, amely az oldalán lévő sebből folyt. A tinédzser feje oldalra billent, mintha elaludt volna az örökkévalóságban.

– Ki tehette ezt…?! – kiáltotta Miller hitetlenkedve.

3. FEJEZET

New York
2011. április 23-án
Három nappal korábban
Miren Triggs

Ha a lelkedet teszed meg tétnek,
akár nyersz, akár veszítesz,
sosem leszel többé a régi.

A kiadóvezetőm nem akart hinni a szemének a viselkedésem láttán, amikor is kirohantam a könyvesboltból, hogy utolérjem az illetőt, aki otthagyta a borítékot azzal a furcsa fényképpel. Gondolom, nem szokott hozzá, hogy egy szerző az olvasója után rohanjon, akinek épp dedikált. De még engem is meglepett a saját reakcióm. Döbbenten azon kaptam magam, hogy zihálok; alig kapok levegőt a rémülettől, s közben az utcán vizslatom az esernyőket, és mindenütt egy fenyegető szempár után kutatok.

Ez volt a szerződésben foglalt utolsó dedikálás, miután beleegyeztem, hogy kiadják a könyvet a tizenkét éves nyomozásomról, amelyet Kiera Templeton, a hároméves kislány ügyében folytattam, aki 1998-ban, egy hálaadás napi felvonuláson tűnt el. A rejtélyes történetet először egy cikkben részleteztem, amelyet a Manhattan Press, az Egyesült Államok legjelentősebb lapja közölt le, ahol dolgoztam.

Nem terveztem, hogy könyvet írok Kieráról, és akkor sem ez volt a szándékom, amikor utána kutattam. Azonban nem tudtam ellenállni a kiadó ajánlatának. Egy könyvet, tizenkét könyvesbolti bemutatót és egymillió dollárt kínáltak. Először egy kis időt kértem a szerkesztőségben, hogy a regényre koncentrálhassak, majd írás közben egyre jobban elmerültem a folyamatban; csak sodródtam az árral, és lassan eltávolodtam az újságtól, és mindattól, aki és ami azelőtt voltam. A könyv váratlan sikere teljesen magával ragadott, és észrevétlenül megszédültem az interjúk és a bemutatók forgatagában. Fokozatosan elveszítettem a kontrollt minden tevékenységem felett. Úgy terveztem, hogy hamarosan visszatérek a régi életemhez; legalábbis ez volt az eredeti tervem, de a valóság és a siker apránként elszakított korábbi önmagamtól.

A tizenegy korábbi dedikálás során úgy viselkedtem, ahogy kellett. Merész voltam; az apróbb részletekbe is belementem a kis Templeton-lány története kapcsán; kedves voltam az olvasókhoz, akik ragaszkodtak hozzá, hogy dedikáljam a példányukat; szívélyesen társalogtam a könyvkereskedőkkel, akik vagyonokat költöttek a több tízezer kötet elővásárlására. Könyvem országszerte ott díszelgett a kirakatokban és a kiállítóállványokon. A legkelendőbb regény lett az Egyesült Államokban; én mégsem voltam képes élvezni ezt a sikert. Azt hiszem, valójában nem voltam felkészülve minderre, és nem is vágytam rá.Az eltűnt lány a fél bolygót kutatásra sarkallta; egy egész nemzedéket foglalkoztató rejtélyt takart, és mindenki arra vágyott, hogy megtudja, mi történt Kierával, s főleg, hogy vajon szenvedett-e szegény. Holott a fájdalom, amit szavakba foglaltam, s a könyvem lapjait átitatta, egyedül belőlem fakadt. Talán ezért is kígyóztak a sorok mind a tizenkét dedikáláson.

Nincs annál izgalmasabb, mint más szenvedését figyelni. Ilyenkor képtelenek vagyunk elfordítani a fejünket. Belénk szivárog a sírás, elhatalmasodik rajtunk a dráma, és bizony a sajtó tökéletesen tisztában van mindezzel. Olyan sokan jöttek el az utolsó dedikálásomra, hogy nem láttam, ki hagyta ott az asztalon a barna borítékot, az olvasók ajándékai és apró figyelmességei között.

Amikor a kezembe vettem, azt hittem, valami plátói szerelmes levél egy rajongótól, aki elragadtatta magát, és arra a következtetésre jutott, hogy talán a könyvemben leírtak azt sugallják, jó társ válna belőlem, akivel élete hátralévő részét leélhetné. Persze mi sem áll távolabb a valóságtól. Én még a magam számára sem vagyok jó társaság; és ezt azért mondom, mert bárki másnál jobban ismerem önmagam. Barna, légpárnás boríték volt, és valaki szabálytalan betűkkel azt írta rá: AKARSZ JÁTSZANI?. A könyvesbolt tulajdonosa, aki segített a borítékokat és az ajándékokat szatyorba tenni, máris feldobott egy romantikus ötletet:

– Biztos valami erotikus ajánlat. Nyisd ki, hadd nevessünk egy kicsit!

Nem emlékeztem rá, hogy bárki ott hagyta volna, bár valójában nem is nagyon figyeltem, hiszen sokan ácsorogtak az asztal körül; fényképezgettek és társalogtak, miközben én a dedikálásra koncentráltam, és hálás voltam a sok támogatásért.

Mégis valami furcsa érzés vett erőt rajtam a boríték láttán; mintha valamiféle tragikus vég kísérődallama szivárgott volna a fülembe. Az „Akarsz játszani?” csálé betűi a megbomlott rendet tükrözték, amely immár gyökeret vert lelkemben.

– Talán valami őrült rajongó. Állítólag minden íróra jut egy – tette hozzá tréfásan a könyvesbolt tulajdonosa.

– Az írása mindenesetre erre utal – válaszoltam komolyan.

Az a két egyszerű szó valójában olyan volt, mint egy időzített bomba. Egy részem nem akarta befogadni ezt az érzést, és minden erőmmel azon voltam, hogy valamiféle jó szándékot fedezzek fel benne. A dedikálás alatt mindvégig reményteli tekintetek és jó szavak kísértek, és megtört lelkem kapaszkodott abba a fénybe, amely mintha kiegyensúlyozta volna egyre sötétebb világomat.

Feltéptem a borítékot, és belecsúsztattam a kezem. Akkor még semmi veszélyt nem éreztem, csak a hideg, puha papír érintését. Amikor azonban kivettem, láttam, mi az: egy sötét, rosszul exponált polaroid kép, amely lesokkolt, és megfagyott tőle az ereimben a vér. Egy szőke, bekötött szájú lány nézett rajta a kamerába, valami furgonszerű kocsiban. Az alsó fehér margóra ugyanazzal a rendetlen kézírással a következőt írták: „Gina Pebbles, 2002”.

Még az ujjaim hegyében is éreztem az adrenalint, amint a polaroidot fogtam rémülten, miközben az utcán a járókelőket fürkésztem, vajon melyikükhöz illene a kézírás. Esett az eső (mint a legrosszabb pillanatokban mindig), és ettől úgy éreztem, minden erőfeszítésem hiábavaló. Az apró esőcseppek könnycseppeknek tűntek. A járda mindkét oldalán húsz-egynehány esernyő takarta el a kilátást, és ez a látomás hirtelen olyasfajta magányérzetbe döntött, amely időnként belém költözött, hiába vettek körül olyan sokan emberek.

Nehéz társaságban éreznünk magunkat, ha egyszer mindenki felszegett állal jár-kel körülöttünk, és képtelen lenézni ránk, akiket folyamatosan rémálmok kísértenek.

– Mi a baj, Miren? – hallottam a hátam mögül kiadóvezetőm, Martha Wiley távoli hangját.

Nem válaszoltam.

A távolban kivettem egy férfi alakját, aki egy piros kabátos kislány mellett sétált. Emlékeztem a kislányra. Néhány perccel azelőtt ott állt előttem a könyvesboltban, és a szavai még mindig a fülemben csengtek:

„Ha nagy leszek, olyan akarok lenni, mint te, és megtalálom az összes elveszett gyereket.”

Rohanni kezdtem, hogy utolérjem őket; az emberek és a vizes kabátok közt cikáztam. Éreztem, hogy becsorog az eső a pulóverembe; a vállamról folyt lefelé, mintha kis jégkockák olvadoztak volna a testemen.

– Várjanak! – kiáltottam.

Néhány járókelő a járdán felém fordult, de épp csak annyi időre, hogy megérezzem, nem törődnek velem. Ismerik ezt az érzést? A közönyt, amelyben az utcán fürdünk? Ha segítséget kérek, ugyanaz lett volna a reakció. Mindenki a saját poklában fortyog, de kevesen vállalják a kockázatot, hogy mások tüzét eloltsák.

Láttam, hogy megállnak a sarkon; a férfi és a kislány egy fekete esernyő alatt várakoztak, amíg meg nem állt mellettük egy taxi.

– Otthagytátok a… – visítottam két lélegzetvétel között, amikor végre utolértem őket.

A kislány ijedten fordult felém. A férfi, aki vele volt – valószínűleg az apja –, aggódó tekintettel nézett rám.

– Mi a baj? – kérdezte zavartan, miközben oltalmazó mozdulattal megölelte a lányát.

A taxi ajtaja már nyitva volt; becsukta az esernyőt, és a válaszomra várt az esőben.

A kislány arckifejezése láttán elakadt a szavam. Éreztem a félelmet a szemében, a zavart a lelkében. Illúziókkal teli tekintete, ahogy akkor nézett rám, amikor odatartotta a könyvet, szertefoszlott, és szemmel láthatóan olyasvalamit váltottam ki belőle, amire nem voltam büszke.

– Otthagytátok a…? – Úgy tűnt, a kérdés megválaszolta magát, és nem óhajtottam kikerekíteni. – Úgy értem… – hebegtem, miközben az eső a testemet és a reményeimet korbácsolta. – Ez a kislány otthagyott egy kis ajándékot, amelyet a legkülönlegesebb vendég jogán kiérdemelt – mondtam, hátha sikerül egy kicsit megnyugtatnom a kislányt. Nyolc-kilenc éves lehetett. – Ezt ott hagytad – tettem hozzá, és kivettem a kabátomból a tollat, amellyel a vendégek könyveit dedikáltam.

Az apa zavartan nézett rám. Mintha megérezte volna, hogy valami felzaklatott. Nem szerettem ennyire átlátszónak lenni, de néha elkerülhetetlen volt, hogy kiderüljön, ki is vagyok valójában. Apa és lánya némán beültek a taxiba. Láttam a szemükben, éreztem a tekintetükben, hogy azt gondolják: Furcsa egy szerzet vagy te.

Az apa becsukta a taxi ajtaját, és megadta a címet a sofőrnek.

– Fogd a tollat, kincsem – erősködtem az ablakon keresztül, és tudtam, hogy zaklatottságom váltotta ki a kislányból a rémületet. – Ez itt a tiéd. Egyszer még híres újságíró leszel.

A kislány némán kinyújtotta a kezét, s vékony kis ujjai szomorúan megragadták a tollat.

– Ha nem bánja, most már indulnánk… Ez nem volt túl jó ötlet – közölte az apa.

Elvettem a kezem az ablaktól, és a taxi elhajtott északi irányba; piros lámpái beleolvadtak a többi autó fényeibe. Úgy éreztem, darabokra szakadt a testem, holott csak néhány apró karcolás volt a hátamon.

Martha Wiley hangja ugyanis olyan élesen hasított a levegőbe mögöttem, mintha tőrt döftek volna a hátamba, miközben fölém emelte zöld esernyőjét.

– Megőrültél, Miren? Nem mutathatsz ilyen képet magadról a könyvkereskedőknek! Megértetted? És még kevésbé veheted üldözőbe az olvasókat! Elment az eszed? Ez megengedhetetlen!

– Én… Sajnálom… – mondtam, és próbáltam megnyugtatni Marthát. – Csak az a fotó…

– Nem érdekelnek az okaid, de örülök, hogy legalább sajnálod. Még egyszer nem tűrök el hasonló viselkedést, Miren. Elfogadom, hogy félénk vagy, és nagyon értékelem, hogy ilyen keményen próbálsz kilépni a komfortzónádból a dedikálásokon, de az a dolgod, hogy több könyvet adj el. És ez az imázsodon múlik. Nem lehetsz hisztérikus. Nem tűnhetsz őrültnek. Holnap két interjúnk is lesz; az egyiket a Good Morning Americának adjuk, és sokkal… vidámabbnak kell lenned. Nevetősnek és viccesnek szeretnélek látni.

– Interjúk…? – kérdeztem zavartan. – Nekem… vissza kell mennem a szerkesztőségbe.

– A szerkesztőségbe? Több könyvet adunk el, mint valaha, Miren! Most nem hagyhatjuk, hogy leálljon a gépezet!

– Tizenkét könyvbemutató szerepel a szerződésemben. Ez volt az utolsó.

– Az utolsó? Meghibbantál? Bizonyára igen, mert más magyarázatot nem találok! Az is benne van a szerződésben, hogy a szerző elkötelezi magát a promóció mellett, és… minél több könyvbemutatót tartunk, minél többet szerepelsz a médiában, annál több könyvet adhatunk el. A szerződésben azt is rögzítettük, hogy a szerző minden olyan marketingtevékenységben részt vállal, amelyet a kiadó a megjelenést követő évben kezdeményez, az eladás növelése érdekében. Csak most jött ki a könyv, és máris óriási siker. Mindenki erről beszél. Mindenki látni akar!

Lehajtottam a fejem, és a fényképet bámultam. Amint elkezdte citálni a szerződés kitételeit, már nem hallottam, mit mond.

– Miren! Hozzád beszélek!

– Vissza kell mennem a szerkesztőségbe. Jó ideje… nem érzem már, hogy élek – mondtam hangosan, de valójában nem hozzá intéztem a szavaimat.

– Lesz még időd visszamenni a laphoz, Miren – emelte fel a hangját Martha. Most az a legfontosabb, hogy a holnapi interjúra összpontosíts. Gondolkoztál már azon, hogy mit veszel fel?

Nem bírtam levenni a szemem Gina ijedt tekintetéről a polaroid képen, amelyen az apró esőcseppek azon versenyeztek, melyik ér le leggyorsabban az aljára. A rémület a szemében; a kendő, amely eltakarta a száját; a kartartása – mintha hátrakötözték volna a kezét; a szőke haja…

– Ez a fénykép az oka? Ez csak egy rossz vicc. Valamelyik rajongód próbára akar tenni, és úgy tűnik, sikerült is neki. Felejtsd el. Ma este szépen hazamész. Lezuhanyozol, kipihened magad, és holnap érted megyek. Ne okozz csalódást, Miren. Sokat tettünk fel erre a regényre.

Láttam, amint felemeli a kezét, hogy leintsen egy taxit, és néhány másodperccel később már le is fékezett egy mellettünk.

– Szállj be, Miren. Majd kimentelek a könyvesboltban. Micsoda szégyen… Holnap nyolckor ott vagyok nálad.

Kinyitotta az ajtót, én pedig felnéztem a fényképről, és láttam, amint Martha Wiley fekete kosztümben, zöld esernyőjével a kezében, komoly ábrázattal a taxira mutat.

– Most mire vársz? – kérdezte bosszúsan.

Csurom víz voltam. A hideg eső legalább olyan fájdalmas volt, mint az a gondolat, hogy beüljek abba a taxiba, másnap pedig az egész ország színe előtt – kisminkelve – a regényemről és Kiera Templetonról beszéljek.

Lemondóan felsóhajtottam, és elindultam a taxi felé. Álmomban sem számítottam efféle őrült forgatagra, amikor beleegyeztem, hogy megírom a könyvet. Nem gondoltam volna, hogy elvon mindattól, ami valójában vagyok.

– Örülök, hogy jobb belátásra tértél – mondta végül Martha. – Több millió könyvet fogunk eladni, majd meglátod! Sok milliót! Ráadásul van egy jó hírem, amit még el sem mondtam. Sikerült elérnem, hogy maga Oprah készítsen veled interjút! Oprah! Még nincs meg a dátum, de már visszaigazolta. Tarolni fogunk, Miren!

Tekintetem ismét Ginára siklott. Olyan gyengének tűnt. Olyan sebezhetőnek. Olyan… védtelennek. Tekintete az enyém volt. A szeme segítségért kiáltott. A lelkemnek meg kellett találnia őt.

Amint Martha mellé értem, megálltam, és egyszerűen azt mondtam neki:

– Ez volt az utolsó könyvbemutató, Martha. Mondj le mindent, amit szerveztél.

Meglepetésében majdnem kiesett az ernyő a kezéből, de hamarosan bedobta a sértett főnököt.

– Nem hallottad, amit mondtam? – kérdezte méltatlankodó, emelt hangon. – Holnap nyolckor, nálad. Elég volt az ostobaságokból.

– Befejeztem Martha – mondtam keményen.

– Hogy mi?!

– Ha valami mondandód van számomra, küldj egy e-mailt.

– A szerződésben világosan benne van, hogy…

– Szarok a szerződésre – szakítottam félbe komoly hangon, és azt hiszem, ez még jobban felhúzta.

– Hogy merészelsz…?

– Ég veled, Martha – szakítottam félbe újfent, mert csak most jöttem rá, ez mennyire idegesíti.

Megfordultam, és minden további magyarázkodás nélkül elindultam az esőben.

– Miren!!! Azonnal gyere vissza, és szállj be a taxiba!

Remegtem, de nem magam miatt. Gináért. Bárki is hagyta ott azt a borítékot a fotójával, két okot is szolgáltatott számomra a kitörésemhez: hogy mentsem a bőrömet, és talán Gináét is. Még hallottam Martha hangját a távolból; hangszíne egy elkényeztetett gyerek nyafogására emlékeztetett.

– Véged van, Miren! Érted?!

Még egy kicsit jobban felemelte a hangját, pedig annál jobban már nemigen lehetett.

– Egyszer s mindenkorra véged!!! – sipította még utoljára, mielőtt befordultam a sarkon, és szem elől nem tévesztett.

Ziháltam. Ideges voltam. Éreztem, amint az ujjaim közt kicsírázik a megszállottság. Megtorpantam, és elengedtem magam. Előbb a könnyek törtek rám. Aztán a bizonytalanságérzet.

– Ki hozott ide, Gina? – szóltam a fényképhez. – Merre vagy?

Akkor még nem tudtam, hogy válaszkeresésem e két egyszerű kérdésre felgyorsítja majd az elkövetkező drámai események sorát.

4. FEJEZET

Manhattan
2011. április 23-án
Három nappal korábban
Jim Schmoer

Az igazság mindig utat talál magának,
és mindent elsöpör.

Jim Schmoer professzor fellépett a katedrára, és olvasni kezdte a hatvankét, kikerekedett szemű hallgatónak az aznapi főcímeket.

– Tegnap nyolcvanegy ember halt meg a szíriai tüntetések során, az állam saját biztonsági erőinek keze által – zengte, és sikerült is elhallgattatnia a diákok egy részét.

Percekkel azelőtt lépett be a terembe némán, majd csendben várakozott az asztalnak dőlve. Két újságot tartott a kezében, amelyekből rendszerint azonnal felolvasott, amint beért az órára. Aznap úgy tűnt, semmi sem számít a diákoknak. Odakint ragyogóan sütött a nap, bár a rádióban délutánra heves esőzéseket jósoltak. Beköszöntött a pompás, mégis változékony tavasz, s jötte nemcsak a fák ágait, hanem a lelkes diákok szellemét is megmozgatta, akik azon a szombaton az ország különböző részeiről a Columbia Egyetemre sereglettek, hogy részt vegyenek az úgynevezett Merítkező szombat elnevezésű nyílt napon. Az utolsó éves gimnáziumi hallgatók ilyenkor egy napra belekóstolhattak az egyetemi életbe. Néhány diák látta is a szeme sarkából, amint Jim belép, mégsem törődtek vele, gondolták, csevegnek még egy kicsit. Egyelőre az volt az elképzelésük, hogy a Columbián éppoly egyszerű lesz az életük, mint a középiskolában; talán ezért is üdvözölték egymást és ismerkedtek, holott sokan közülük soha többé be nem tették a lábukat azokba a termekbe.

Jim Schmoer tudta, hogy az elsőéves újságíró-hallgatók fejében még az a gondolat lebeg, hogy továbbra is figyelmen kívül hagyhatják a világot; talán abból az abszurd elképzelésből, hogy a való világ még nem hatolhat be teljesen az egyetemisták életébe. Ez a hiedelem az újságírói szakma tekintetében nem is lehetett volna tévesebb, hiszen a valóság nemcsak hogy beszűrődött az előadásokra, hanem a jegyzeteiket és a feladataikat is átitatta, sőt sokszor egy-egy tanár alakjában is testet öltött, aki épp nem kapta meg a fizetését. A valóság mindennap megérkezett az újságárusokhoz, országszerte; a képernyőkön keresztül behatolt az emberek otthonába; a rádiófrekvenciákon ott lebegett az éterben, és természetesen abba az osztályterembe is beszivárgott. Vagyis célszerűbb volt komolyan venni.

– Ráadásul az elhunytak között – folytatta Jim Schmoer habozás nélkül –, két, egy hét- és egy hároméves gyerek is van, akik a rendőrök és a tüntetők közötti tűzharcnak estek áldozatul.

A második mondat hallatán megdermedtek a tekintetek.

– Amira és Jamal volt a nevük. A hároméves Jamal testén egy rendőr golyója fúródott át, és az út közepén leterítette őt, miközben az anyja után futott. A nővére, Amira visszament érte, és egy földből kiszakított macskakő, amelyet lövedékként használtak a hadsereg ellen, fejen találta. Mindketten szörnyethaltak.

Síri csend támadt a teremben. Jim hangja olyan szigorú volt, hogy az egész osztály a hatása alá került. Ez a kinyilatkoztatás később két e-mailjébe került, amelyeket a Columbia stílusát kifogásoló szülőkkel volt kénytelen váltani, akik szerint a tanár traumatizálta gyermekeiket, és bejelentették, hogy még átgondolják, beíratják-e őket az egyetemre.

– Rendben. És most, hogy végre sikerült magamra terelnem a figyelmüket, hadd tegyem fel a következő kérdést: Ki olvasta maguk közül a mai híreket a legfontosabb országos napilapokban?

Mindössze négy fiatal tette fel a kezét. Jim megszokta már az efféle reakciót a nyílt napon, amikor is azt igyekezett bemutatni, milyen a „Bevezetés az oknyomozó újságírásba” elnevezésű tárgy hallgatóinak egy napja. A már beiratkozott diákokat illetően évről évre változott a helyzet, egészen a negyedik évfolyamig, amikor már valóban kritikus szellemű diákokkal, kezdő újságírókkal és igazságra szomjazó diákokkal találta szemben magát az aulában. A bevezető órán mindenekelőtt az volt a feladata, hogy szenvedélyes elszántságra és a hazugság könyörtelen bírálatára ösztönözze őket, illetve hogy megértesse velük, a tények az egyedüli fegyverek a zsarnokok ellen. A hírközlés kis vadászkutyáivá kellett nevelnie a hallgatóit. Arra kellett sarkallnia őket, hogy felháborodást váltson ki belőlük, ha bizonyos történeteket elhallgatnak, s ha egyes hírek nem élveznek nyilvánosságot. A másodéveseknek politikai újságírást tanított, s e tárgy oktatása során az volt a személyes célja, hogy megtanítsa a diákokat a pártok sajtóirodáiból kikerülő hírek megkérdőjelezésére, és igyekezett bombává változtatni hallgatóit, hogy képesek legyenek elpusztítani a hazugság pilléreire épített kijelentéseket. Kedvenc csoportját azonban a negyedéves diákok alkották, akiknek az oknyomozó újságírás minden csínját-bínját igyekezett megtanítani. Kiválasztottak egy témát, és ízekre szedték. Meg kellett találniuk az árnyakat a ragyogó fényben, amelyet a vállalatok, az üzletemberek és a politikusok szimuláltak.

– Nos – folytatta Jim –, a Manhattan Press szíriai lázadásról szóló mai híreiben, melyekben a szíriai áldozatok szomorú számát is közzéteszik, sehol sem tesznek említést a két gyerekről. Maguk szerint vajon miért?

Egy diák az előadóterem bal oldalán – miután sértette az önérzetét, hogy nem olvasta a reggeli híreket; holott megígérte a szüleinek, hogy jelentkezik az előadásra, hogy legyen haszna a hétvégének és a hosszú útnak, amelyet Michiganből gépkocsin megtett – jelentkezett.

– A morbiditás és a szenzációhajhászás elkerülése végett?

Jim megrázta a fejét, és az emelvényről egy gyanútlan, egyenes hajú lányra bökött, tőle jobbra.

– Mert… nem tudtak róla?

A tanár elmosolyodott, és egy újabb diákra mutatott, aki néhány másodperccel korábban hangosan nevetett a hátsó sorban.

– Hát… Én… nem tudom, tanár úr.

– Nos – felelte Jim –, nagyon egyszerű a magyarázat, és szeretném, ha már most a fejükbe vésnék. A két elhunyt gyermekről abból a nyilvánvaló okból kifolyólag nem esik említés, hogy csak kitaláltam őket – ismerte be végül –; azzal a szándékkal, hogy megtanítsak maguknak egy létfontosságú leckét. Az igazság az egyetlen, ami számít; az egyetlen, amit a komoly újságírás szabályai szerint közzé lehet tenni. A színtiszta igazság. Ezért olyan fontos, hogy kritikus szelleműek legyenek. A világnak szüksége van rá, hogy minden információval szemben kritikusak legyenek. Ha én azt mondom, hogy két gyermek meghalt, lapozzák fel a saját újságaikat, és ellenőrizzék, hogy igazat állítottam-e. Ha egy politikus kijelenti, hogy a város költségvetésének bizonyos részét játszóterek építésére fordítják, akkor maguk keressék meg azokat az átkozott csúszdákat, és csússzanak le rajtuk. Mindent ellenőrizniük kell. Meg kell erősíteniük magukban az elhangzottakat. Ellenkező esetben ugyanis nem újságírók, hanem a megtévesztés eszközei lesznek.

A diákok lélegzet-visszafojtva hallgattak, szinte elérzékenyültek. Jimet nem lepte meg a reakciójuk. Minden egyes kurzus elején ehhez a felvezetéshez folyamodott; bár mindig azt kívánta, bárcsak egyszer valaki leleplezné a hazugságát, már a legelején.

Amikor délben véget ért az óra, mind a hatvankét diák tapsolt. Néhányan azzal a szilárd meggyőződéssel távoztak, hogy újságírást fognak tanulni. Mások megbizonyosodtak róla, hogy nincsenek felkészülve egy olyan hivatásra, amely állandó harci szellemet kíván.

Amint Jim kilépett az épületből, észrevette, hogy Steve Carlson, az újságírás fakultás dékánja várja az épület előtt, a bejáratot díszítő Jefferson-szobornál.

– Na, hogy ment az óra, Jim? – kérdezte üdvözlésképp.

– Jól. Mint minden évben. Örülnék, ha viszontláthatnék egyet-kettőt a szemeszter elején.

– Hát igen… – felelte a másik szórakozottan.

– Mi a baj, Steve? Történt valami? – kérdezte Jim zavartan.

– Hát, hát… Tudod, milyen nagyra tartalak. Úgy érzem, nélkülözhetetlen munkát végzel a gyerekekkel, és itt akarlak tudni.

– Ki volt az?

– Több panasz is érkezett.

– A tanítványaim részéről?

– Ugyan, dehogy. Ők el vannak ragadtatva. Nem… Rossz nyomon jársz.

– A vezetés részéről?

Steve habozott, s ezzel már válaszolt is a kérdésre.

– Ne viccelj már, Steve. Biztos csak viccelsz.

– Az esti rádióműsorod miatt.

– A podcastomra gondolsz? Az egy személyes indíttatású projekt. Tökéletesen kívül esik a fakultás hatókörén. Nem teheted…

– Le kell állnod a támadásokkal. A véleményed… sokak számára bicskanyitogató.

– Ugye csak viccelsz? Újságírást tanítunk, az isten szerelmére! A vezetőség sértőnek találja a műsoromat?

– Ők a támogatóink, Jim. Nem támadhatsz meg mindenkit. Néhány dolog, amiről a műsorodban szólsz, közvetlenül érinti a kar finanszírozóit.

– Úgy teszek, mintha egy szót sem hallottam volna abból, amit az imént mondtál – felelte Jim, és igyekezett lezártnak tekinteni a beszélgetést.

– Jim… Nem azt kérem tőled, hogy állj le a műsorral. Mindössze azt, hogy módosítsd egy kicsit az üzenetet.

A professzor megrázta a fejét.

– Ez egy amatőr műsor, amit a saját otthonodban veszel fel, Jim. Megéri ez neked? Mit nyersz vele? Valóban azt szeretnéd, hogy a testületet bírálat érje olyasféle dolgokért, amelyeket kimondasz ugyan, de senki sem hallgat meg?

– Az ég szerelmére, ez az egyik leghallgatottabb műsor az újságíró-hallgatók körében! Példaként szolgál, és feltárom benne azt a fajta szellemet, amilyennel egy újságírónak rendelkeznie kell.

– Hallgass rám, Jim. Fogadd el a tanácsomat. Hagyj fel ezzel az internetes műsorral. Tudom, hogy továbbra is újságírónak kell érezned magad, és hogy ez a podcast, vagy bárminek is nevezed, összeköt a világgal, de… hidd el, fáj, hogy ezt kell mondanom, de jobb tanár vagy, mint amilyen újságíró. Ezért is nem vagy már jelen semmilyen médiában. Hagyd abba. Csak azt fogod elérni vele, hogy innen is elbocsátanak.

Jim nem válaszolt, bár tizenkét különböző sértés cikázott a fejében, amelyeket mégis inkább megtartott magának. Ez aztán övön aluli ütés volt, gondolta.

Évekkel ezelőtt a Herald főszerkesztője volt, ahol az egyik legjobb gazdasági elemzőként tartották számon. Miután az újság szelíden, ám kérlelhetetlenül a szenzációhajhászás felé billent, ő pedig ádáz harcot folytatott az egyre csökkenő számú nyomtatott példányok olvasóiért, egyszer csak válaszadási jog nélkül elbocsátották. Lekésett arról, amit az ország olvasni akart, és abban az időben, amikor az internet azonnalisága kezdte megszabni a hírek ütemét, Jim szigorú stílusa, mellyel a végsőkig kielemezte a kérdéseket, kívül rekedt a piacon.

– Viszlát, Steve. Hétfőn találkozunk – mondta.

– Hallgass rám, Jim. A saját érdekedben – felelte Steve búcsúzóul.

5. FEJEZET

Queens
2011. április 23-án
Három nappal korábban
Ben Miller

A fájdalom fittyet hány rá, vártad-e vagy sem;
hogy nem is oly rég találkoztatok,
vagy már évek óta nem hallottál felőle.
Megjelenik az ajtódban, akkor is,
ha épp senkit sem vártál.

Ben Miller éjjel tizenegy órakor kopogtatott Hernándezék ajtaján. Kis, kétszintes faépületben éltek; az ajtót szúnyogháló, az ablakokat rozsdás rácsok takarták. Világos volt odabent, a bejáratnál lévő kukába két lezárt fekete zsákot gyömöszöltek, és egy harmadik is volt a kupac tetején, félig nyitva. Ez utóbbit feltehetően ugyanaz a drótszőrű macska támadta meg, amely a nyomozó vádliját is megostromolta, miközben arra várt, hogy valaki ajtót nyisson. Az apró előkert úgy festett, mint egy krumpliföld, a homlokzat sárgás festéke pedig foltokban pattogzott, s felfedte a nedves forgácslapot, amelyből készült.

Queens valójában pontos tükre volt mindannak, amit Amerika jelentett; gazdag, forgalmas részeivel, amelyek a központban tevékenykedő, vezető pozícióban dolgozóknak adtak otthont; a szerény városrészekkel, ahol nagyszámú bevándorló népesség élt, a világ minden tájáról; valamint az elhagyatott területekkel, ahol jelentős volt a bűnözés. Elmhurst kerülete a második kategóriába tartozott, bár némiképp kaotikusan, miután itt mindhárom kategória jelen volt, s nem is igen lehetett egyértelmű határvonalat húzni közöttük. A vegyes életszínvonal egyfajta időzített bomba volt, amely időről időre fel is robbant egy-egy utcai rablás kapcsán. Egyesek úgy vélték, hogy az efféle összetűzések egyértelműen következtek abból, hogy a nyilvánvaló jövedelmi különbségekkel bíró lakosok szinte karnyújtásnyira éltek egymástól.

Miller nyomozó becsöngetett, és néhány másodperc múlva egy mogorva ábrázatú, kecskeszakállas férfi nyitott ajtót, fehér trikóban és nadrágtartóban, akit a nyomozó még nem látott korábban.

– Itthon van Óscar és Juana Hernández, kérem?

– Óscar! – kiáltotta a férfi. – Téged keresnek.

A távolból tiltakozás hallatszott, spanyol szavak kíséretében, amelyeket Miller nem értett. A férfi, aki ajtót nyitott, eltűnt a sötétben, ő pedig ott maradt az ajtóban, megtörten a látogatás oka folytán. Ideges volt, de egyben dühös is; mint amikor először látogatta meg őket, miután Allison eltűnését jelentették.

Az első alkalommal a szülők ugyanis vonakodva fogadták. Lányuk eltűnését a keresztény iskola egyik tanárának kérésére jelentették csak, ahol Allison tanult, miután a kislány három napja nem jelent meg az órákon, és az intézmény kapcsolatfelvételi protokollt kezdeményezett, mivel sem a lányról, sem a családjáról nem hallottak. Juana és Óscar azzal indokolták lányuk magatartását, hogy máskor is volt már példa ilyesmire egy-egy vitát követően, de akkor is visszatért, miután néhány napig az akkori barátjánál aludt. Miller nyomozó követte a feltételezett emberrablás esetén alkalmazandó protokollt; bár látszólag minden jel önkéntes szökésre utalt. Ellenőriztette a környék biztonsági kameráit; kikérdezte a barátokat és ismerősöket; felkereste azokat a helyeket, ahol Allison rendszeresen megfordult; még egy külvárosi kápolnába is elment, ahová egy középiskolás barátnője szerint imádkozni járt. De semmiféle nyomot nem talált; kivéve a marihuánával való flörtölés hosszú történetét, illetve az elfogyasztott fiúk hasonlóképp hosszú listáját.

Miller a lány három korábbi barátjával is elbeszélgetett, és mind megerősítették, hogy Allison a szabad szerelem híve volt, otthon pedig teljesen elhanyagolták. Az egyik fiú, egy bizonyos Ramiro Ortega megerősítette a szülők verzióját, miszerint egy családi veszekedés után több napot együtt töltöttek, és megállás nélkül szexeltek. Hannah, Allison osztálytársnője is beszámolt az esetről; ugyanakkor megjegyezte, hogy Allison alapvetően jó ember volt, és meg akart változni. Azt is hozzátette, hogy egy ideje nem volt barátja, és mintha kicserélték volna. Kiegyensúlyozott lett, s szinte angyali módon viselkedett. A nyomozó felidézte Hannah akkori szavait: „Most már olyan, mint egy jó testvér”.

Óscar úgy jelent meg az ajtóban, akár egy árnyék, és amint újból megpillantotta Miller nyomozót – egy héten belül immár negyedszerre –, bosszúsan csettintett a nyelvével.

– Már megint maga az?

– Hernández úr – mondta Miller komoly hangon.

Erős marihuánaszag terjengett odabent, és egészen az ajtóig szállt. Óscar Hernándeznek nemigen volt stabil állása. Autószerelő műhelyből benzinkútra, majd egy teherautó volánja mögé került, és újabban lakásfelújításokon dolgozott. Vitathatatlanul jól bírta a munkát, de keveset tartózkodott odahaza, és – a baráti köréből ítélve – kizárt volt, hogy ne keveredett volna különféle gyanús ügyletekbe.

– Nézze, főnök, még mindig nem jött haza, de felhívjuk, ha betoppan. Allison már csak ilyen. Pár éve teljesen önálló. Ne is foglalkozzon vele. Ismerjük a lányunkat. Olyan, mint a forgószél, de majd visszajön. Mindenki átmegy ezen a korszakon, amikor rühelli a szüleit.

Ekkor bevillant Miller agyába a keresztre feszített Allison képe, és nyelnie kellett, mielőtt újból megszólalt volna.

– Bejöhetnék, hogy beszéljek önnel és a feleségével?

– Muszáj? – kérdezte meglepetten Óscar. – Épp tévét nézünk. Este tizenegy óra van, és holnap dolgozni kell.

Miller hallgatott, és Óscar értett belőle.

– Rendben van, jöjjön be – mondta, s végre kinyitotta a szúnyoghálós ajtót.

Miller követte Óscart, aki a nappali felé haladva magyarázkodott a folyosón.

– Tudja, barátom, csak saját használatra tartom… Legális. A sógorom szeret szívni, és hát elvégre ez egy szabad ország. Isten áldja Amerikát.

– Emiatt ne aggódjon – válaszolta Miller. – Én nem kábítószert keresek, hanem embereket.

– Juana, megint itt a rendőr. Allison miatt – mondta az apa enyhe megvetéssel a hangjában, amikor a nappaliba ért.

Miller követte, és úgy találta, hogy a hely rosszabbul fest, mint aznap, amikor Allison eltűnését bejelentették. Akkor néhány pillanatra még Allison hálószobájába is beengedték, hogy ellenőrizze, nincs-e nyoma erőszaknak. De semmi olyasmit nem talált, ami a lány tartózkodási helyére utalt volna; az viszont feltűnt neki, hogy nem fordítottak különösebb gondot a tisztaságra. A paplan és a hálószoba falai is mocskosak voltak. Vastag porréteg borította az íróasztalt és a füzéreket, amelyek a függönyrúdról az ágytámla feletti feszületig lógtak. Alig volt könyv és füzet az asztalon, bár talált néhány feljegyzést a szeretetről, melyekből kiderült, hogy Allisonnak tökéletes a kézírása.

A látogatás alkalmával csak egy listát vitt magával Allison gimnáziumi osztálytársnőinek nevével, és a szülők megerősítették, hogy lányuk nem vezetett naplót, amely fényt deríthetne az eltűnése okára. Allison mobiltelefonja vele együtt eltűnt, és minden ruhája a beépített szekrényében volt. A szülők egyedül azt kifogásolták, hogy a lányuk újfent szégyentelenül, szó nélkül távozott.

A nappaliban kékes köd úszott a levegőben, amely a füst és a képernyőből áradó fény elegyének volt köszönhető. A Keeping up with the Kardashians ment a tévében. Az egyik karosszékben a kecskeszakállas fickó, aki ajtót nyitott, sodort cigarettát szívott, és levegőnek nézte a nyomozót, pedig ott állt az orra előtt.

– Ő Alberto, a sógorom. Pár hónapja ő is velünk lakik. Juanát, a feleségemet már ismeri.

Allison anyja a tévét nézte, és csak akkor tekintett fel a képernyőről, amikor a nyomozó beszélni kezdett.

– Mr. és Mrs. Hernández – mondta Miller –, tájékoztatnom kell önöket, hogy megtaláltuk Allisont.

– Látja? Mondtam én, hogy előbb-utóbb meglesz. És mikor óhajt hazajönni végre? Mondott maguknak valamit? – kérdezte Óscar, láthatóan dühösen. – Ha megjön, móresre tanítom. Addig büntetem, amíg be nem tölti a huszonegyet.

– Allison… nem fog hazajönni – mondta nagy nehezen a nyomozó. – Allison… többé nem jön vissza.

– Ezt mondta volna? – kérdezte mérgesen az apa. Aztán egyszer csak megjelenik majd, hogy pénzt kunyeráljon, ha az ügyeletes barátja elhagyja. Mindig ugyanaz a nóta. Ha nincs több lóvé, hazajön, és kéreget. Hát ezért van az embernek gyereke. Hogy kibelezze a pénztárcánkat, és minden bőrt lehúzzon rólunk. Még a szemünket is kikaparják. Az apám varjaknak hívott bennünket, a bátyámat és engem. És milyen igaza volt az öregnek…

– Allisont holtan találták a Rockaways egyik elhagyatott részén – közölte Miller tárgyilagosan, és igyekezett nem belemenni a részletekbe.

Észrevette, hogy Allison mosolygós fotója, amelyet az aktához is felhasznált, és szintén önszántából a www.missingkids.org oldalra is feltöltött – mert biztos volt benne, hogy a szülők a fülük botját sem mozdítják majd –, egy kisasztalon pihent, aranykeretben, egy cigarettacsikkekkel teli hamutartó mellett.

– De mikor jön haza? – kérdezte az anya, aki mintha semmit sem hallott volna. – Amióta elment, senki sem vitte ki a szemetet. Pedig csak ezt az egy dolgot kellene megtennie! És a nagyanyja, aki Monterreyben él, állandóan felhív, és kérdezősködik felőle; én pedig kénytelen vagyok kiábrándítani, és közölni vele, hogy az unokája egy kis céda.

Juana ismét a képernyőre szegezte a tekintetét, és méltatlankodva megrázta a fejét.

– Azt hiszem, nem hallotta, mit mondtam, asszonyom – magyarázta Miller, akit megzavart az asszony reakciója. – A lányát holtan találták. Próbáljuk kideríteni, mi történt.

– Megismételné, kérem? – kérte Óscar, a homlokát ráncolva. Sógora még egyet szippantott a cigarettából, és a plafon felé fújta a füstöt, tökéletes lelki nyugalommal, ami megdöbbentette a nyomozót. Az apa folytatta: – Árulja el, hol van, mert volna egy-két keresetlen szavam ahhoz a neveletlen lányhoz! Torkig vagyok már a disznóságaival!

– Allisont megölték. Távozott közülünk – mondta Miller, aki már nem tudta, milyen szavakkal adja értésükre a dolgot. – Nagyon sajnálom. Kiderítjük, mi történt, és hogy ki a tettes.

– Tettes…? Hogy megölték…? – ismételte hitetlenkedve az anya.

Úgy tűnt, végre megértette, mi a helyzet, és néhány – egy hosszú, sűrű percnek tűnő – másodperc után hangosan felsikoltott; a nyomozó némán állt a helyén. Alberto egyszeriben felpattant a helyéről, mintha valami fenyegető erő után kutatna, amitől sebtében meg kellene védenie az unokahúgát. Miller igyekezett féken tartani a fickót; az apának pedig – aki mozdulatlanul állt, miközben megpróbálta feldolgozni a nyomozó szavait – fokozatosan megváltozott az arckifejezése, s amit tükrözött, mintha félúton megakadt volna az értetlenség és az örök szomorúság között.

– Hernández úr, el sem tudja képzelni, mennyire sajnálom a lányuk halálát – folytatta Miller, miközben gombóccal küzdött a torkában, Óscar pedig mozdulatlan tekintetét az övébe fúrta.

Észrevette, hogy valójában nem is őt nézi, hanem valamely emlékképbe ragadt a szeme, és közben rámeredt; röviddel ezután azonban arcát elárasztották a könnyek. Talán eszébe ötlött egy ölelés Allison gyerekkorából, vagy hogy megcsókolta őt a kiságyban. Minden megtört család őrzi és megpróbálja feléleszteni az ilyen típusú emlékképeket azokban a pillanatokban, amikor rekonstruálni már nem lehet őket.

– Lányom… kislányom… kicsi lányom… – dünnyögte az apa, szinte anélkül, hogy tudná, mit beszél.

– Ha bármit tehetek önökért, kérem, szóljanak… Az én egységem munkája sajnos ezzel a szomorú hírrel véget ért, de szerettem volna személyesen közölni önökkel, mi történt. Hozzám tartozott az ügy az eltűnt személyek osztályán. Halál esetén azonban átkerül az akta a New York-i rendőrséghez. Ami persze nem azt jelenti, hogy a továbbiakban ne állnék rendelkezésükre, és… tájékoztatom majd a Gyilkossági Csoportot az ügy valamennyi részletéről. Igyekszem együttműködni velük, hogy mielőbb kiderítsük, mi történt. Még nem tudom a kijelölt nyomozó nevét… És azt ajánlom, kerüljék a sajtót, és inkább idehaza gyászolják a lányukat.

Miller olyan sokszor elismételte már az elhangzottakat, hogy szinte a lényébe ivódtak már a szavak. Az Egyesült Államokban évente négyszázhatvanezer kiskorú eltűnését jelentik, vagyis egy perc hét másodpercenként eltűnik egy kiskorú, ami óránként ötvenkét, naponta pedig ezerkétszáz gyereket jelent. Spanyolországban évente húszezer gyereknek vész nyoma; Németországban százezernek. Ez egyfajta egyetemes iszonyat. Folyamatos telefonhívásokat jelent, s szinte egybefüggő szívszaggató sikolyokat a segélyhívó vonalakon; „Könyörgöm, keressék meg a fiamat!”, hangzik el újra meg újra a vonal egyik végén, míg a másikon a „Kérem, őrizze meg a nyugalmát” ismétlődik. Az esetek túlnyomó többsége jól végződik. Csak egy kis százalékuk zárul olyan fájdalmasan, mint Allisoné.

Az anyja egyre hangosabban sikoltozott, a fivére pedig lehajolt, hogy megölelje, amint látta, hogy menthetetlenül összeomlott. A zokogó asszony fülébe sugdosott, a férje pedig – aki mintha semmit sem értett volna az egészből – lehajtotta a fejét, és végre sírva fakadt. Hirtelen odafordult a térdelő feleségéhez, mellé kuporodott, és guggolva átölelte.