A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

David Yoon: Frankly in Love

G. P. Putnam’s Sons an imprint of Penguin Random House LLC, New York

Fordította: Szabó Luca

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © 2019 by David Yoon

Hungarian translation © Szabó Luca, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Published by arrangemenet with Rights People, London

Produced by Alloy Entertainment, LLC

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-922-5

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Nickinek, Pennynek, Anyának és Apának. Mindegyikőtöknek.

mielőtt belevágnánk

Nos, nekem két nevem van.

Ezt szoktam válaszolni arra a kérdésre, mi a második keresztnevem.

Nos, nekem két nevem van.

Az egyik Frank Li. Anya-Apa azért választotta nekem, hogy ne legyen túl hosszú.

Ez nem vicc: F+R+A+N+K+L+I, az hét betű, és a hetes Amerikában szerencseszám.

A másik Sung-Min Li, ez a koreai nevem, és hasonló számmisztikai varázslás következménye:

S+U+N+G+M+I+N+L+I, az kilenc betű, és a kilences Koreában szerencseszám. Senki sem szólít Sung-Minnak, még Anya-Apa sem. Csak simán Franknek hívnak.

Szóval nekem nincs második keresztnevem, helyette két nevem van.

Mindenesetre felteszem, azért kaptam meg a hetes és a kilences szerencseszámot is, hogy valamiféle kultúrákat összekötő híd váljon belőlem, vagy hasonló marhaság.

Amerika, bemutatom Koreát, Korea, bemutatom Amerikát.

Mindenki jól érzi magát? Belevághatok?

Helyes.

az ember korai életszakaszának
középiskolai időszakának
utolsó évének
őszi féléve

ELSŐ FEJEZET

a barátnő-tó

Megkezdődött az utolsó év.

Az, hogy megkezdődött, sokkal menőbben cseng, mint az, hogy megkezdtük, mert ha jól mondjuk, akkor úgy hangzik, mintha mi lennénk az egyedüli túlélő lovag, aki rettenetes híreket hoz a vereség szélén álló, kimerült királynak, aki erőtlen kezével rémülten simítja végig az arcát. Megkezdődött a végső viszály, felség. Megkezdődött a Li-ház bukása.

Ebben a forgatókönyvben amúgy én vagyok a király, aki rémülten simítja végig az arcát.

Mert megkezdődött az utolsó év.

Néha visszatekintek a régmúltba, fél évvel ezelőttre, tizenegyedikes korombeli aranyéletemre. Milyen gondtalanul szökelltünk a réteken, miután megírtuk a próbát: a felvételi próbatesztjét, amelyet Playa Mesában, Kaliforniában, az Amerikai Egyesült Államokban széles körben használnak arra, hogy felmérjék, az emberi élet korai szakaszában alkalmasak vagyunk-e arra, hogy magasabb oktatási intézménybe lépjünk.

De mi a próbafelvételi?

Puszta próbatétel – énekeltük. – Semmire semmi hatása, felség!

Hogy lustálkodtunk a napsütésben, viccelődtünk azon a szövegértési feladaton, amely arról szólt, hogy egy bizonyos kísérlet eredményei szerint az ételhez jutni próbáló kutyák azt találták-e egyszerűbbnek, hogy felborítsanak egy kukát (egyszerűbb), vagy azt, hogy meghúzzanak egy kötelet (bonyolultabb). A szöveg és a 4. ábra alapján a kutyák

A) nagyobb valószínűséggel oldották meg a köteles, mint a kukás feladatot?

B) frusztrációját jobban növelte a köteles, mint a kukás feladat?

C) nagyobb valószínűséggel utálták meg gondozóikat, amiért ilyen abszurd feladatokkal terhelték őket, mert, most komolyan, adjátok már oda a kajánkat egy hülye tálban, mint a normális emberek?

vagy

D) nagyobb valószínűséggel simították végig rémülten a mancsukkal az arcukat?

A helyes válasz a D.

Mert az eredményhirdetés napján kiderült, hogy összesen 1400 pontot értem el a lehetséges 1520-ból, ami azt jelenti, a diákok 96%-a rosszabbul teljesített, mint én. Ezzel rengeteg robusztus, spontán pacsit érdemeltem ki a barátaimtól, de számomra a tenyerek csattanása – csatt, csatt – olyan volt, mintha a kriptám lezárt ajtaján dörömbölnének.

A cél az 1500 volt.

Amikor beszámoltam erről Anya-Apának, szánakozva és hitetlenkedve néztek rám, mintha egy halott kis veréb volnék a parkban. És Anya konkrétan ezt mondta, de nem viccelek:

Ne aggódj, mi akkor is szeretünk!

Anya pontosan kétszer mondta életemben, hogy szeretlek. Egyszer az 1400-nál, előtte meg akkor, amikor felhívott az anyja temetése után Koreából, tízéves koromban. Hannával nem mentünk. Apa A Boltban volt, ő is itthon maradt.

Utólag belegondolva elég fura, hogy nem ment az egész család.

Utólag belegondolva, titokban ez a véleményem: örülök, hogy nem mentem. Csak egyszer, hatéves koromban találkoztam a nagyanyámmal. Nem tudott angolul, én meg koreaiul.

Úgyhogy utólag belegondolva az utólag belegondolásba, talán nem is olyan fura, hogy nem ment az egész család.

Apa pontosan nulla alkalommal mondta életemben, hogy szeretlek.

Térjünk vissza a próbafelvételi eredményeire!

Vezető indikátorként, vezérürüként, előjelként, előfutárként, és akkor sok egyéb, a most már haszontalan próbafelvételi tájékoztatóban szereplő szót kihagyok, az 1500-as eredmény azt jelentené, feltehetőleg olyan magasra rúgnám fel az égbe az igazi felvételit, hogy még a Harvard figyelmét is felkelteném, ami pedig az egész Egyesült Államok legjobb iskoláinak legjobbika, legalábbis Anya-Apa szerint.

Az 1400 azt jelenti, feltehetőleg csak olyan magas pontszámot fogok elérni a felvételin, hogy bekerüljek a Kaliforniai Egyetemre, a Berkeleyre, ami Anya-Apa szemében pusztán szomorú vigaszdíj a Harvardhoz képest. És néha, csak egy nanoszekundum erejéig az agyfogásuk miatt tényleg azt gondolom:

A Berkeley tök béna.

A nővérem, Hanna alkotta meg az agyfogás kifejezést, ami olyan, mint a birkózásban a fejfogás, csak az agyra vonatkoztatva. Hanna Bostonban él, a másik Berkeley, a Berklee Zeneművészeti Iskola közelében.

A Berklee álmaim iskolája. De Anya-Apa már megtorpedózta ezt a gondolatot. Zene? Hogy csinálni pénzt? Mit enni?

Hanna két neve a Hanna Li (hét betű) és a Ji-Young Li (kilenc). A Hanna Li nevet Apa a Honali alapján találta ki, amely a népszerű, gyerekdalnak álcázott, 1960-as évekbeli füves himnuszban, a „Paff, a bűvös sárkány”[1] -ban szerepel. Ez a dal az 1970-es években valahogy bejutott a szöuli középiskolai angolórákra. Apa soha életében nem szívott füvet. Azt sem tudta, mit énekel.

Hanna az idősebb, Hanna mindent jól csinált. Anya-Apa mondta neki, hogy tanuljon szorgalmasan, ezért mindenből ötös volt. Azt mondták neki, menjen a Harvardra, hát így is tett, és kitüntetéssel végzett. Aztán elvégezte a Harvard jogi karát is, mégpedig olyan eredménnyel, amely akkora lökést adott neki, hogy a belvárosi Eastern Edge Consulting vele egyidős asszisztensei fölé érkezett meg. Ez a cég röhejes szabadalmakról tárgyal milliárddolláros techcégek képviseletében. A nővérkém manapság már a kockázattal járó tőkebefektetésekbe is belekóstol a Beacon Hill tetején található, irodájaként is funkcionáló lakásában. Hétköznapokon nagyon drága nadrágkosztümökben jár, hétvégén meg kényelmes (de azért nagyon drága) ruhákban. Rá kellene őt tenni egy üzleti utakkal foglalkozó magazin címlapjára, vagy valami.

De aztán Hanna elkövette az egyetlen hibát, amit elkövethetett. Szerelmes lett.

Szerelmesnek lenni önmagában még nem rossz. Csakhogy, ha az ember fekete srácot választ, az akkora hiba, hogy meg nem történtté tesz minden jót, amit addigi életében cselekedett. Ez a srác eljegyezte Hannát, de a gyűrűt Anya-Apa még nem látta, és lehet, hogy soha nem is fogja.

Egy másik családban, esetleg egy másik bolygón ezt a barna bőrű srácot haza lehetne hozni a nyári szünetben, be lehetne mutatni a családnak, és mind ki mernénk mondani a nevét hangosan is: Miles Lane.

De ezen a bolygón élünk, és Anya-Apa csak Anya-Apa, úgyhogy Hannát idén nyáron nem látjuk. Hiányzik. De megértem, miért nem jön haza. Még akkor is, ha ez azt jelenti, teljesen egyedül fogok unatkozni, és nem lesz senki, akivel kigúnyolhatnám a világot.

Legutóbb két éve, hálaadáskor volt itthon. Egy Gyűlésen is részt vett. Changék voltak a házigazdák. Nem tudom pontosan, miért tette, amit aznap este tett. Na, hát van egy srác – szólt. – És ő az Igazi.

Majd a telefonján megmutatta Miles fényképét Anya-Apának és minden jelenlévőnek. Olyan volt, mintha csendvarázst bocsátott volna a helyiségre. Senki sem szólt egy szót sem.

Egy hosszú perc után a telefonja kijelzője magától elsötétült.

Anya-Apa az ajtóhoz lépett, felvette a cipőjét, és lesütött szemmel várta, hogy kövessük a példáját. Mindenféle magyarázat nélkül hagytuk ott a vacsorát – nem mintha szükség lett volna magyarázatra –, és Hanna másnap reggel eltűnt a házból: a tervezettnél négy nappal korábban visszarepült Bostonba. Egy évvel később, hat vagy hét Hanna-mentes Gyűlés után Ella Chang ki merte ejteni a száján a szót: kitagadták.

És az élet ment tovább. Anya-Apa sosem beszélt Hannáról. Úgy tettek, mintha valami idegen országba költözött volna, ahol semmiféle modern kommunikációs csatorna nem áll rendelkezésére. Ahányszor szóba hoztam őt, szó szerint – de tényleg szó szerint – lesütötték a szemüket, és addig hallgattak, míg fel nem adtam. Egy idő után végleg felhagytam a próbálkozással.

Hanna is. Az üzenetekre küldött válaszai először naponta, aztán kétnaponta, később hetente, és így tovább érkeztek. Így néz ki a kitagadás. Nem úgy kell elképzelni, mint egy családi bíróságon elhangzó, megmásíthatatlan ítéletet. A kitagadás fokozatos elhanyagolás. Mivel Anya-Apa lemondott Hannáról, Hanna úgy döntött, ő is lemond róluk. Megértem.

De én képtelen vagyok lemondani róla. Még most sem megy.

Ijesztő végignézni, ahogy egy szerettünk eltűnik a szemünk elől.

Q-val sokat beszélgetek Hannáról. Q a legjobb cimborám, én meg az övé.

Örök hálával tartozom a végtelen türelméért, mert nem hinném, hogy olyan jó érzés neki azt hallgatni, hogyan utasított el Anya-Apa egy srácot, akinek ugyanolyan a bőrszíne, mint az övé.

Q teljes neve Q Lee. Ő Lee, én meg Li vagyok. Mintha testvérek lennénk, csak egyikünk anyja koreai, a másikunké afroamerikai. A szülei, Mr. és Ms. Lee normális emberek, akik még nem tértek magukhoz a döbbenettől, hogy ekkora megakocka fiuk született. Q-nak van egy ikerhúga, Evon, aki annyira gyönyörű, hogy rá sem tudok nézni. Ráadásul az Evon Lee majdnem úgy hangzik, mint az angyali.

Q nevében a Q nem jelent semmit, csak egy egyszerű Q. Néhány hónapja, a tizennyolcadik születésnapján döntötte el, hogy átnevezi magát. Eredetileg Willként született. Will Lee.

Szabadítsátok ki Willyt! – szokták gúnyolni.

Jól tetted, hogy nevet változtattál, Q.

A többi kockához hasonlóan mi is nyomasztó filmeket nézünk, videójátékokkal játszunk, dekonstruáljuk a valóság abszurditásait, s a többi. Szinte sosem beszélünk lányokról, mert nincs kiről. Még egyikünknek sem volt barátnője. Legmesszebb akkor merészkedtem a csajozás vizein, amikor felsőben véletlenül megcsókoltam Gina Márnemtudomhogyhívtákot üvegezés közben. Az arcát kellett volna megpuszilni, de Ginával mindketten rosszul mozdultunk, és összeért az ajkunk. Húha, húha!

Az egyetlen hely és idő, amikor közvetve érintjük a csajtémát, a Barátnő-tó partján töltött este.

A Barátnő-tó a Westchester Plázában van, ami Narancsvidék legnagyobb plázája. Valami oknál fogva még jóval éjfél után is nyitva áll minden ajtaja, hiába vannak rég zárva az üzletek. Az épület ilyenkor gyönyörű, üres, derűsen apokaliptikus helyszínné változik, amelyről a jelek szerint egész Dél-Kaliforniában senki sem tud.

Csak két biztonsági őr járkál a kihalt pláza teljes hetven holdján. Camille és Oscar. Ismernek minket, és tudják, hogy nem, nem járunk, esetünkben csak két olyan srácról van szó, akik furcsán töltik az idejüket.

A Barátnő-tó a pláza Kristály-átriumában, a Nordstrom nagy üzlete mellett található szökőkút. Alacsony, fényes, és egyszerű, modernista szögekből alkották. Egy elegáns sárgaréz tábla díszíti, rajta ez a felirat áll: NEM IVÓVÍZ – TISZTÍTOTT SZENNYVÍZ. A fejünk fölött beazonosíthatatlan jazzdallamok töltik be a fazettás teret visszhangos arpeggióikkal.

Azért hívom Barátnő-tónak, mert abban reménykedem, hogy ha elégszer gyónok neki, és elég ajándékkal halmozom el, csillogó felszíne alól egyszer kiemelkedik egy lány, és a kezét nyújtja felém.

Gyémántülésben ülünk a szökőkút csokoládészínű peremén. Nézzük, ahogy a víz bugyborékol odafönt, a nyolcszögletű medencében, átpréselődik egy kőfésűn, majd a lépcsőkön leereszkedik az alsó medencébe, amelyben pénzérmék csillognak.

A katonai hátizsákomból előhúzom a Tascam márkájú diktafonomat. Ez egy jópofa kis eszköz, nem nagyobb, mint egy tévé távirányítója. Felveszem vele a hangot: mély, gazdag szirup, rajta rózsaszín zaj, és időnként a nagy buborékok pukkanása. Ez már önmagában lehetne egy jazzszám bevezetője. Kikapcsolom a felvevőt, és elteszem. Q-val végre belevághatunk.

– A nő ideális tulajdonságai – szólok. – Te kezded.

Q az öklein pihenteti az állát.

– Legalább két idegen nyelvet beszél.

– És még?

– Profi szinten oboázik – teszi hozzá.

– Q – figyelmeztetem.

– Nappal professzor a legjobb tíz egyetem valamelyikén, éjjel renegát balett-táncos.

– Azt gyanítom, ennek a listának semmi köze a valósághoz – vetem közbe.

– Álmodozni csak lehet, nem?

A Barátnő-tó fehér zaja elnyomja a hangját, nehezen hallom, mit mond, és szerintem éppen ezért lehet itt olyan könnyen beszélgetni az ideális lányról. Olyan, mintha hangosan beszélnénk magunkban, csak egymás előtt.

– Te jössz – mondja Q.

Elgondolkodom. Száz arc villan fel lelki szemem előtt, mindegyik a maga módján szép. Lehetőségek ezer kombinációja. Mindenkiben van valami szeretetre méltó, ha jól megfigyeljük. A világon sok mindenre igaz ez. Egyszer félbevágtam egy fej hagymát, és azt láttam, hogy a gyűrűi összenyomódtak, és szívet formáztak. Egyszer…

– Frank! – szól rám Q. – A beszédhez mozgatni kell a szádat.

– Hát… – felelem. – Nos…

Q várakozóan tekint rám.

– Alapvetően az a legfontosabb, hogy kedves legyen, azt hiszem.

Q felvonja a szemöldökét.

– Szóval ne legyen gonosz. Oké.

– És megnevettet – teszem hozzá.

– Más egyéb lényeges kritérium?

Gondolkodom. A többi – hobbi, zenei ízlés, divatérzék – nem tűnik olyan fontosnak. Úgyhogy megrázom a fejem.

Q a szökőkutat nézi, és vállat von.

– Ez rém romantikus, a szó legalapvetőbb értelmében.

– Alapvetően – bólintok.

Egy pillanatig mindketten a vizet bámuljuk. Azután a megszokott rituáléval jelzem, hogy a Barátnő-tónál tett látogatásunk véget ér: a farmerzsebemben kotorászok szent érmék után. Egyet magamnak veszek elő, egyet Q-nak. Q a sajátját szellentéshang kíséretében dobja be. Én megszorítom az enyémet, és a vízbe pöccintem, csobb. A két fémpénz csatlakozik a random kívánságok víz alatti dombjához: jó jegyek, munkahelyi előléptetés, nyertes lottó és – mindenekelőtt – szerelem.

Senki sem emelkedik ki a csillogó vízből.

Q nem tud erről, de titokban kihagytam a számomra ideális nő egyik kritériumát. Ezt inkább nem mondanám ki hangosan, noha emiatt aggódom legtöbbet.

Az ideális nőnek jó eséllyel koreai-amerikainak kell lennie.

Nem feltétlenül szükséges. Kit érdekel? De úgy minden könnyebb lenne.

Eddig csak kétszer dugtam be a nagylábujjamat a randizás tengerének vizébe, és valami mindkétszer visszatartott attól, hogy rendesen belevessem magam. Valamiféle bénultság. Azt hiszem, az okozza, hogy nem tudom, melyik lenne rosszabb: ha olyan lánnyal járnék, akit a szüleim utálnak, vagy ha olyannal, akit imádnak. Kitagadnak vagy minden lépésemet kontroll alatt tartják.

Aztán eszembe jut, hogy a koreai-amerikaiak Kalifornia állam lakosságának mindössze egy százalékát teszik ki, ebből tizenkét százalék a korombeli lány, ami azt jelenti, hogy nyolc négyzetkilométerenként egyetlen lánynál próbálkozhatok. Vegyük le ebből azokat, akik már foglaltak, azokat, akikkel nem jönnék ki, és – ami rosszabb – vegyük hozzá az Ideális Nő kritériumait, így még szűkebbre szabhatjuk a lehetőségeimet. A Barátnő-tó gyűszűnyi méretűre zsugorodik.

Egyelőre félreteszem az ideális lány gondolatát. Csak most esik le, hogy már évek óta folyton félreteszem.

– Álmodozni csak szabad – szól Q.

– Álmodozni csak szabad – bólintok.

MÁSODIK FEJEZET

metafora érkezik

Anya-Apa boltjának két neve van, pont, mint nekem meg Hannának.

A hivatalos neve Fiesta Hoy Market, aminek lefordítására nem is pazarolnék energiát, mert úristen, mennyire béna már. A második neve simán csak A Bolt. Ez a név-neve.

Anya-Apa mindennap dolgozik, reggeltől estig, hétvégén, ünnepnapokon, újév napján is, minden évben háromszázhatvanöt napon át, és soha egyetlen nap szabadságot sem vettek ki, amióta Hanna meg én élünk.

Anya-Apa egy idősebb koreai pártól örökölte A Boltot, akik még az első hullámmal érkeztek a hatvanas években. Nem volt írásos szerződés, semmi ilyesmi. Csak bemutatta őket egy barátjuk, aztán együtt teáztak, aztán együtt vacsoráztak, végül mélyen meghajoltak egymás előtt, és a kapcsolat csúcspontján melegen rázogatták egymás kezét. Mindkettőt egyszerre. Az idős pár szerette volna jó kezekben tudni A Boltot. Jó, koreai kezekben.

A Bolt egy órára van kocsival Playa Mesa-i, külvárosi otthonom disztópiába illő tökélyétől. Dél-Kalifornia egyik szegény, napfényes részén található, ahol főleg mexikóiak és afroamerikaiak élnek. Egy világ választ el tőle.

A szegény vásárlók ételjeggyel fizetnek Anya-Apának, amiből pénz lesz, amiből az én egyetemi tandíjam lesz.

Ez az amerikai álom legújabb változata.

Remélem, az amerikai álom következő változatában nem szerepel majd, hogy átvernek embereket az ételjegy megszerzésének érdekében.

Most A Boltban vagyok, és a pultnak támaszkodom. Középen megkopott rajta a lakkozás, olyan alakban, mint egy fa évgyűrűje. Látni benne a valaha lezajlott összes tranzakció történetét: cukorka, sör, pelenka, tej, sör, jégkrém, sör és sör.

– A reptéren etnikum alapján osztogatják a tulajdonjogokat – magyaráztam egyszer Q-nak. – A görögök éttermet kapnak, a kínaiak mosodát, a koreaiak meg italboltot.

– Szóval így működik Amerika! – felelt Q, és jó nagyot, amolyan ironikusat harapott a burritójából.

Meleg van. Menő, fekete Hardfloor-pólót viselek, amelyen molyrágta lyukak vannak. Jól megy a menő, fekete rövidgatyámhoz. Nem minden fekete egyforma. Van melegfekete, barna- és lilafekete. A karkötőim a fekete egész szivárványát felvonultatják. Boka fölött mindennek feketének kell lennie rajtam. De a lábbeli akármilyen lehet. Ezért is élénksárga a tornacipőm.

Apa nem hajlandó bekapcsolni a légkondit, mert a meleg csak a csokis édességeknek nem tesz jót, és ezeket már betette a hűtőházba.

Rólam meg szakad a verejték. Elnézem, ahogy három légy végeláthatatlan mennyiségű derékszöget rajzol a levegőbe, és közben szünet nélkül zümmög. Lefényképezem őket, és a képet a következő szöveggel teszem ki: A légy az egyetlen rovar, amelynek neve felszólításként is működik.

Semmi értelme segítenem Anya-Apának A Boltban. Egész életemben nem engedték, hogy munkát vállaljak.

– Tanulni szorgalmasan, és lenni mondjuk orvos! – szokta mondani Apa.

– Vagy híres hírmondó – szokta mondani Anya.

Ez utóbbit azóta sem értem.

Mindenesetre: hetente mindössze egyetlen napot töltök A Boltban, a vasárnapot, és csak a pénztárnál dolgozhatok – nem emelhetek, nem szortírozhatok, nem takaríthatok, nem címkézhetek fel árut, és nem állhatok szóba a szállítókkal sem. Anya otthon pihen a reggeli műszak után, úgyhogy Apával kettesben vagyunk. Szerintem ez Anya trükkje, hogy közelebb hozzon minket egymáshoz Apával az egyetem előtti utolsó évemben. Apa és fia töltsön együtt minél több időt! Beszélgessenek őszintén!

Apa felcsatolja a súlyemelő övet, és betol egy likőrrel megpakolt kézikocsit. Kicsit úgy néz ki, mint egy hobbit: köpcös, erős, vastag a lába, csak az ő övén nem értékes érmékkel teli bársonyzsák lóg, hanem egy penge. Bár már a negyvenes évei végén jár, még mindig nem kopaszodik. Ha belegondolok, hogy Szöulban végezte el az egyetemet, és aztán itt kötött ki! Vajon hány hozzá hasonló bevándorló lehet, aki fizikai munkát végez, miközben szellemi munkára képesítő diplomája van?

Kitör a hűtőház sötét, tátott szájából.

– Enni – mondja.

– Oké, Apa – felelem.

– Menni taco. Szomszéd. Pénz itt.

Ad egy húszast.

– Oké, Apa.

Ezt sokszor mondom neki. Ennél mélyebb beszélgetéseink általában nincsenek. Általában nem is lehetnek. Apa nem beszéli túl jól az angolt, én meg szinte semmit sem tudok koreaiul. Videójátékokon és független filmeken nőttem fel, Apa meg nem tudom, min.

Régebben még kérdezgettem a gyerekkoráról. Vagy csak alapvető dolgokról, például hogyan engedhette meg magának azt a luxust, hogy egyetemre járjon. Végül is szegénységben nőtt fel, mélyszegénységben. Ez Anyára is igaz. Akkor még nem ütött be Koreában a nyolcvanas évek végi gazdasági csoda. Apa azt mesélte, hogy ha kevés volt az ennivalójuk, folyami rákot halászott, mint sokan mások a környéken.

– Kis rákocska, a hálóban mászkálni. Mászni, mászni, mászni egymás hegyén-hátán, egymás arcán lépni, hogy tetejére kerülni.

– Oké – feleltem.

– Ez Korea – közölte.

Amikor rákérdeztem, ez mit jelent, így zárta le a beszélgetést:

– Amerika úgyis jobb. Jobb itt egyetem járni, tanulni angol. Több lehetőség.

A legtöbb beszélgetésünknek így ad sakk-mattot, még azoknak is, amelyek ilyen ártatlanul kezdődnek: Hogyhogy mi sosem beszéltünk itthon koreaiul? Vagy akár: Miért vannak úgy oda az öreg koreai férfiak a Chivas Regal whiskyért?

Úgyhogy általában annyiban szoktuk hagyni a dolgokat egy „Oké, Apa”-lezárással.

– Oké, Apa – mondom.

Fogom a mobilomat, és kilépek a kinti, még nagyobb forróságba. A szomszédos carniceríából bömbölő corridozene hallatszik ki az üres parkolóba. Ünnepi hangulatot kellene sugároznia, be kellene vonzania a vásárlókat. Nem jön be.

¡Ma buli van!

Zzz-zzz. Q írt.

Helló, cimbora, irány LA! Múzeumok éjszakája van, ingyenes a belépés. Többen is megyünk.

Szánom-bánom, jó barát, felelem. Gyűlés van.

Hiányolni fogom becses társaságát, jó uram, így Q.

Én is az önét, jó uram.

Q tudja, mit értek Gyűlés alatt.

Azt, hogy összegyűlik öt család, ami úgy hangzik, mint valami maffiarendezvény, pedig csak arról van szó, hogy Anya-Apa barátai összejönnek a szokásos vacsorára, amit mindig másnál tartanak.

Ez az esemény egyszerre hétköznapi és rendkívüli: hétköznapi, amennyiben hé, ez csak egy vacsora, de rendkívüli, amennyiben ez az öt pár még Szöulban, az egyetemen ismerkedett meg, kötött barátságot, és mind együtt költöztek Dél-Kaliforniába, hogy új életet kezdjenek, és évtizedek óta havonta összeülnek az egész családjukkal.

Véget ér a nap. Apa átveszi az ingét, és bolttulajdonosi énjét Gyűléshez illőre cseréli: új, szürke, galléros pólóra, amelyből csak úgy árad a siker és a jólét. Bezárunk, lekapcsoljuk a lámpákat. Negyven percet autózunk Kimék házáig.

Most Kiméken a sor, ők a Gyűlés házigazdái, és igazán kitettek magukért: brazil barbecue-t szerveztek, ahol igazi brazilok sütik a húst, és tanítják a résztvevőknek a nap szavát (chu-rra-sca-ri-a), valamint van egy borkóstoló sarok, plusz egy százhetvenhét centis tévé a nagyszobában, ahol a kicsik vadonatúj VR-szemüveggel játszhatnak óceánfelfedezőst.

Mindenről ordít: Megtaláltuk a számításunkat Amerikában. És ti?

A siker totemjei közé számítanak maguk a gyerekek is, főleg mi, idősebbek. Nagyjából egyszerre születtünk. Ugyanarra az évfolyamra járunk a suliban. Egyfolytában rólunk beszélnek, mintha kisebb celebek lennénk. XY az iskolai öttusacsapat kapitánya lett. Z az osztályelső, ő mondja a búcsúbeszédet a ballagáson.

Totemnek lenni fárasztó szerep, ezért a játékszobában bujkálunk, vagy épp valahol máshol, miközben a kisebbek odakint ámokfutásba kezdenek, a felnőttek meg berúgnak, és húszéves koreai popszámokat énekelnek, amelyekből egyikünk sem ért egy kukkot sem. Így hát idővel a lehető legfurcsább barátság alakult ki köztünk:

• Csak havi egyszer négy órán át üldögélünk együtt.

• Ez idő alatt sosem hagyjuk el a helyiséget, csak amikor kajáért megyünk.

• A Gyűlésen kívül sosem lógunk együtt.

A Gyűlések külön kis világok. Mindegyikük Korea egy borostyánbuborékba zárt változata – a kilencvenes évek eleji Koreáé, amelyet Anya-Apa és a barátaik évekkel ezelőtt hoztak át az Államokba, miután a buborék kipukkadt. Közben a Koreában maradt koreaiak továbbléptek, ma már gazdagabbak, ravaszabbak. Közben szinte Kimék ajtaja előtt amerikai gyerekek koreai popzenére táncolnak versenyt nagy képernyős tévét bámulva.

De a Gyűlésen az idő néhány órára megáll. Mi, gyerekek végül is csak a szüleink miatt vagyunk itt. Egyébként együtt lógnánk? Valószínűleg nem. De nem lehet csak úgy ücsörögni és tudomást sem venni egymásról, mert az unalmas lenne. Úgyhogy összevissza hadoválunk meg filozofálunk, amíg el nem érkezik a hazaindulás ideje. Ekkor végre visszakerülünk a Gyűlésen kívül ránk váró valóságba, ahol az idő újraindul és megy tovább.

Úgy hívom magunkat, tornácosok, mert a pokol tornácán kell élnünk.

Minden hónapban rettegéssel várom az estét, amikor el kell mennem erre a bizarr összejövetelre a többi tornácossal, és két világ közt kell várnom, hogy valahogy elteljen az idő. De az is mindig eszembe jut, hogy a tornácosok többsége igazából tök jó fej.

Mint például John Lim (hét betű), aki fejlesztett egy saját játékot, amely elég jól megy az app store-ban.

Vagy Ella Chang (kilenc), aki csellón szólózik.

Vagy Andrew Kim (kilenc), aki a YouTube-partnerével közösen írt egy elég népszerű könyvet.

Régebben azt hittem, hogy ez a betűszámolgatás a nevünkben valami fura, koreai dolog.

Pedig nem. Simán csak fura.

Szerintem, aki hajlandó egy számára teljesen idegen országban élni, az arra is hajlandó, hogy fura hagyományokat hozzon létre. A furaság furaságot szül.

A furaság szüli azt is, hogy nekünk, gyerekeknek hihetetlenül nagy szerencsénk van az életben, és ezért örökké hálás leszek. De tényleg.

A mai Gyűlésen a tornácosok Andrew szobájában kuporognak, és multiplayer módban játszanak egy verekedős játékkal.

– Helló! – köszönök.

– Helló! – köszönnek vissza.

John Lim a levegőben hadonászik a kontrollerrel, mintha az bármit is segítene. Andrew Kim fújtat az erőlködéstől. Ella Chang szépen, nyugodtan agyonver mindenkit a vastagkeretes szemüvege mögül.

– Játszol? – kérdezi vontatottan.

– Egy pillanat.

Az egyik tornácos hiányzik. Addig járkálok a házban, míg rá nem akadok: Joy Song egyedül üldögél a nagy Lego-kockák között Andrew Kim kishúgának pasztellszínben pompázó szobájában.

Joy Song (hét betű), másik neve Yu-Jin Song (kilenc).

Öt-, hat-, hétéves korunkban Joy és én még vacsoraidő előtt el szoktuk csenni a ropogós darabkákat a barbecue-asztalról. Felálltunk a székünkre, és olyan magasra tartottuk a tésztát, amennyire csak tudtuk, és egymás kitátott szájába dobtuk. Fűszálakat dugdostunk egymás gatyájába, míg egy nap véletlenül megláttam őt odalent szemből, és megértettem, hogy ideje félni a lányoktól. Azóta is félek.

Joy Song a sarokban ül, és csücsörít. Rám néz – ja, ez csak Frank –, és továbbra sem engedi le a felső ajkát. Ez némi dacosságot kölcsönöz az arcának, amely egyébként csak ovális lenne. Folytatja, amit eddig csinált: sorba rendezgeti a legókat.

Közben zenét hallgat a telefonja apró hangszóróján át. Olyan, mintha bogarak kiabálnának.

– Így lehet a legjobban zenét hallgatni, nem? – kérdezem. – Ezzel megtiszteljük a zenészek művészi szándékát.

– Helló, Frank – köszönt Joy. A nevével ellentétben egy csepp öröm sincs a hangjában.

– Hogy s mint?

– Á, semmi – feleli egy csak a fejében létező kérdésre.

Leülök a legóhalom mellé, és úgy érzem, mintha megint tízéves lennék.

– Építsünk valamit?

– Csak a színesek ABS-műanyagból vannak, az átlátszóak meg polikarbonátból.

– Ahha.

Feltűnik, hogy Joy haja más, mint legutóbb. Kívülről ugyanolyan sötétbarnának tűnik, de az alsó réteget rikítózöldre festette, és ez csak egy-egy pillanatra villan fel.

A hajába túr – zöld villanás –, majd megáll, és oldalra hajtott fejjel eltöpreng.

– 3D-s nyomtatóval sem ABS-t, sem polikarbonátot nem lehet nyomtatni. Nekem legalábbis nem sikerül. Nincsenek meg hozzá a szükséges eszközeim.

Elengedi a haját, és eltűnik a zöld réteg.

Joyjal a Palomino Gimnáziumban tanulunk. Sosem jártunk még ugyanarra az órára. A tornácosokon kívül senki sem tudja, hogy gyűléses barátok vagyunk. Ha összefutunk a folyosón, csak összenézünk, aztán haladunk tovább.

Most, hogy belegondolok, vajon mi, tornácosok miért nem lógunk együtt soha, csak a Gyűlésekkor?

– Építsünk tornyot! – javasolja Joy.

Régi szokásnak engedünk: négyszer négyes tornyot építünk, ahol az emeletek színe spektrális rendben követi egymást: piros, narancssárga, sárga, zöld, kék, csontfehér, lila. Csk, csk, legóról legóra. Ezt sokáig csináljuk, közben hallgatunk.

Megváltoznak a buli hangjai, és amikor felnézek, Anya les be az ajtón. Nem is kell mondania semmit. Csak rám néz, aztán Joyra, és a szája mesterkélt félmosolyra húzódik.

Miután eltűnik, Joy az ég felé emeli a tekintetét, és hangosan felmordul.

– Joy, hozzám jössz feleségül, hogy a Li-ház és a Song-ház végre egyesülhessen? – kérdezem.

– Fogd már be! – feleli, és hozzám vág egy legót.

Bizarr a nevetése, olyan, mint egy csapat mókus hangja.

– Istenem, nekem végem – böki ki végül.

– Mi van?

– Wu… Ismered Wut.

Persze hogy ismerem. Wu kínai-amerikai, harmadik generációs. Majdnem százkilencven centi, és nyolcvanöt kiló tömény izom. Sasszemű, harcos herceg, aki valahogy elveszett az amerikai gimnázium vadonjában. Gyakran megesik, hogy csak egyetlen pillantást küld egy lány felé, és az illető arccal nekimegy a szekrényének.

Kilencvenkilenc százalék, hogy Wu a Dél-Kaliforniai Egyetemen fog tanulni, ami Los Angelesben van. Az apja is ott tanult. Az anyja is. A kocsijuk rendszámtáblája az egyetemet reklámozza. A mai napig eljárnak az egyetemi focimeccsekre.

Egyszer megláttam, amint Wu és Joy két oszlop között smárol. Az a látvány, ahogy Joy ovális állkapcsa együtt mozog Wu szögletes állkapcsával, egyszerre volt visszataszító és lenyűgöző, mint amikor olyasmit látsz, amiről tudod, hogy bizonyára létezik, de sosem hitted volna, hogy egyszer a saját szemeddel fogod látni. Ez az érzés szinte megbénított.

Q szerint Joy gyönyörű. Mivel Q nem gyűléses barát, neki szabad így gondolnia.

Wu teljes neve Wu Tang.

Bizony.

Joy így folytatja:

– Azt mondja nekem Wu, mutass be a szüleidnek. Erre én, nem, de ő meg csak köti az ebet a karóhoz. Jól összevesztünk.

Ahhoz, hogy megértsük, miért ügy ez, segít, ha tudjuk, hogy történelmi okokból kifolyólag alapvetően minden ázsiai ország utálja az összes többi ázsiai országot. A koreaiak mindig is utálták a kínaiakat, a kínaiak meg a koreaiakat. A kínaiak egyébként utálják a japánokat, akik utálják a koreaiakat, akik utálják a thaiföldieket, akik utálják a vietnámiakat, és így tovább. A történelem során valamikor mindegyik lerohanta a másikat, és mindegyiket lerohanta a másik. Tudjátok, az európai országok mindig pocskondiázzák egymást. Hát, ez ugyanaz.

– Ez elég stresszes – vonom össze a szemöldökömet.

Joyjal már a zöld legóknál tartunk. Felemelek egyet, és észreveszem, hogy ugyanolyan színű, mint a Joy hajában megbújó zöld.

– Nem egyszerűen fiúbajaim vannak – közli –, hanem kínaifiú-bajaim.

Mert a koreaiak utálják a kínaiakat, akik utálják a koreaiakat, blablabla.

– Rasszisták – mondom.

Bólint. Tudja, hogy az Anya-Apájára gondolok.

Ez az a pillanat, amikor mondanom kellene valamit, bármit Hannáról. De mit mondhatnék?

Rengeteg mindent. De már annyiszor elmondtam újra és újra és újra, hogy nem akarom megint elismételni. Már teljesen belefáradtam.

A szüleink rasszisták. Bárcsak máshogy lennének a dolgok! Hiányzik nekem Hanna. Bárcsak máshogy lennének a dolgok! A szüleink rasszisták. Hiányzik nekem Hanna.

Csk, csk. Addig építünk, míg el nem érkezünk a lila legókig. Maradt egy csomó fehér, fekete és barna kocka.

– Ezekkel mi legyen? – kérdezem. – Nem illenek bele a szivárványba.

Ez a metafora egyszerre röhejes és nyilvánvaló, és Joy homlokon üt, hogy ezt jelezze.

– Metafora érkezik, nyomi! – szól.

Aztán csak nézzük egymást.

– Ezek a hülye szülők – sóhajtok fel.

HARMADIK FEJEZET

jobbabb

A partiról hazafelé Anya vezet. Diamond Ranch jó messze van Playa Mesától. Először teljesen koreaiak lakta környéken haladunk keresztül, aztán következik a mexikói, a kínai, a fekete, majd megint a mexikói, végül a fehér környék.

Playa Mesa fehér környék.

Még csak az első mexikóinál járunk, amikor Apa csendesen belehány egy papírpohárba.

– Fúj – szól Anya. – Túl sokat inni, Apuka.

– Jól lenni – feleli Apa.

– Fúj – ismétli meg Anya, és leengedi az összes ablakot.

Apa ráteszi a pohárra a tetejét, és lehunyt szemmel hátradől. A szívószál még mindig kilóg a pohárból. Olyan, mintha a Sátán megalkotott volna egy italt, és várná, ki az a bátor, aki beleiszik.

A friss levegő enyhíti a szagot.

– Te nem inni, mint Apuka, oké? – néz rám Anya a visszapillantóból.

– Oké, Anya – felelem.

– Egyszer ez az ember, ez egész este inni, sokat-sokat inni. Elaludni, hányni, álmában megfulladni. Meghalni.

Ezt a történetet már ismerem.

– Az szívás.

– Igazán nem inni, oké?

– Ne aggódj miattam, Anya!

Igazából nem is aggódik. Egész életemben kétszer ittam alkoholt, és akkor is csak egy kortyot. Ilyen a legjobb cimborám, Q is, az ő húga, Evon és a többi barátom is. Józan gyerekek vagyunk, mind egyetemi előkészítőre járunk, ennélfogva nem hívnak meg minket egy bulira sem, így nem nyílik lehetőségünk a bulizással együtt járó lerészegedésre. Igaz, akkor sem innánk, ha meghívnának.

Mi vagyunk az előkészítősök, röviden előkék. Nem járunk sem sörözni, sem házibulizni, helyette üres parkolókat keresünk, ahol éjfélkor felolvasunk a Rosencrantz és Guildenstern halottból. Bezsúfolódunk a kocsimba, egy tinikorba érkezett elsőkerék-meghajtású Constába, amelynek kézzel kell letekerni az ablakait, és Las Vegas felé autózunk, hogy megnézzünk egy meteoresőt, és jól megfigyelhessük az Orion övét a hibátlan, fekete, sivatagi égbolton. Szeretném tisztázni, hogy sosem megyünk el Vegasig. Ami Vegasban történik, az ott történik, kit érdekel? Visszafordulunk, elindulunk hazafelé, és azon tűnődünk, milyen lehet az élet a földön kívül, és vajon kapcsolatba lépünk-e majd valaha alienekkel, vagy átnéznek rajtunk, mert még mindig zavarba ejtően primitívek vagyunk, vagy esetleg a Fermi-paradoxon igaz, és tényleg mi vagyunk az egyedüli intelligens lények az egész univerzumban.

Alig van forgalom – csak egy sor fény húz végig az autópályán száznegyvennel –, és már a kínai negyednél is tartunk. Apa felhívja erre a figyelmet.

– Ez már lenni a kínai – mondja. – Régen mexikói, most meg teljesen kínai. Átvenni az uralmat az egész környék felett. Nézni, azon a táblán az állni, HONG FU XIAN blablabla, hahaha.

– Csing-csang-csung? – nevet Anya is.

– Jaj, nekem – sóhajtok.

– Mindent felfalni – folytatja Apa. – Malacfül, malacfarok, csirkeláb, mindent megenni.

A térdemre hajtom a fejemet. A koreaiak is egy csomó bizarr dolgot megesznek: tengeri uborkát, élő polipot, makklekvárt, és mind isteni. A fehérek, a feketék, az indiánok, a jamaicaiak, a mexikóiak, az emberek egy csomó bizarr, isteni dolgot megesznek.

Ezt szeretném közölni velük, de azt veszem észre, hogy képtelen vagyok rá. Úgysem vezet sehová. A szüleim úgysem tudnak túllépni azon a tévképzeten, hogy a koreaiak különlegesek.

– Csing-csang-csung? – ismétli meg Anya.

Apa nevet, és megigazítja azt a pokoli elviteles poharat. Egy pillanatra látom lelki szemeim előtt, milyenek voltak ők, amikor mi Hannával még nem éltünk. Paradox módon édes kép: Anya-Apa szeretetteljesen duruzsol egymásnak koreaiul, többnyire olyasmit, amit nem értek, kivéve, amikor meglepő módon felbukkan a jjangkkae szó, amely egy kínaiakat becsmérlő kifejezés.

Ha olyan lennék, mint más, hétköznapi tini, beletemetkeznék a majomtükrömbe (Q nevezi így az okostelefont), és hülye lájkokat dobálnék hülye bejegyzésekre, esetleg zenét szereznék, ha elég kreatív hangulatban lennék. De akkor hányingerem lenne az autózástól. Tehát csak azt tehetem, hogy jelen vagyok a rasszista pillanatban.

– Annyira rasszisták vagytok – jelentem ki.

Már annyira megszoktam a rasszizmusukat, hogy vitatkozni sincs kedvem. Annyi erővel a szélnek is megparancsolhatnám, hogy másfelől fújjon. Tisztában vagytok vele, hogy nem koreaiak lakták az Egyesült Államokat, mielőtt idejöttetek, ugye? – kérdezgettem tőlük régebben. Tudjátok, hogy Korea icipici ország, és a világ tele van olyan emberekkel, akikről alig tudtok valamit, ugye?

Anya-Apával vitatkozni teljesen értelmetlen, mert a szél is arról fúj, amerről kedve tartja, és csak a maga dühítő szél-logikáját követi. Csak egy őrült próbálná megváltoztatni a szüleimet. Főleg, amikor bedobják védekezésül a csak vicceltünk szöveget. Mint most:

– Nem lenni rasszista – közli Anya sértetten. – Csak viccelni.

– Joy Song egy harmadik generációs kínai sráccal jár – jelentem ki.

Természetesen semmi ilyesmit nem mondok. Ha megtenném, Joy élete azon nyomban pokollá válna, amint az anyám felhívná az anyját, márpedig az én anyám folyton telefonál. Akkor Joy építene a garázsukban egy drónt, és megparancsolná neki, hogy álmomban aprítson fel lézersugárral.

De nehéz megállnom. Azért, mert ez Amerika, és szeretném erőltetni a témát. Azt kérdezném tőlük: Tudtátok, hogy a koreai amerikaiak mindössze a teljes népesség fél százalékát teszik ki? Ezen elgondolkodtatok, mielőtt idejöttetek? Azt hittétek, majd jó sokáig nem kerültök kapcsolatba a többi kilencvenkilenc és fél százalékkal?

Persze ezt mind nem mondom ki. Inkább Q-ról beszélek.

– És ha Q kínai lenne? Akkor előtte is csingcsangcsungoznátok?

– Nem – feleli Anya. Vérig sértettem.

– Akkor csak a háta mögött.

– Nem, Frank.

– Szoktátok rá a háta mögött azt mondani, hogy geomdungi?

– Frank, aigu[2]! – Anya szeme villámokat szór, ahogy rám néz a visszapillantóból.

A geomdungi azt jelenti, nigger.

– Q lenni jó gyerek – jelenti ki Apa. Még mindig csukva a szeme. Olyan, mintha álmában beszélne. Értelmesen, megnyugtatóan beszél, még akkor is, amikor részeg. – Q családtag. Kedvelni Q-t.

Mondja ezt annak ellenére, hogy egy kezemen meg tudom számolni, hányszor jött át hozzánk Q az ismeretségünk hosszú évei alatt. Van ennek egy titka.

A titok a mosolyokban rejlik. Anya-Apa csupa mosoly, ahogy Q is. Mindenki mosolyog, és úgy tesz, mintha Hanna szelleme nem lebegne az orrunk előtt. Anya-Apa belső szél-logikája alapján Q-val semmi gond – Q barát, Q egy srác. Senki vezetékneve nem forog kockán.

De azért én tartok tőle, hogy Anya-Apa képes lenne óvatlanul akár szóval, akár tettel megsérteni a legjobb cimborámat. Úgyhogy ahányszor Q átjött hozzánk – és ez nem sokszor fordult elő –, igyekeztem rövidre zárni a beszélgetést: köszöntünk Anya-Apának, végig mosolyogtunk, míg felértünk az emeletre, majd bevonultunk a szobámba, és régi, gagyi videójátékokat játszottunk a régi, gagyi gépemen. Végül azon kaptam magam, hogy mindig én megyek át hozzájuk. Ez sokkal egyszerűbb, mint annyit mosolyogni.

A kocsiban csend van, csak a szél fütyül. Egy pillanatra azt hiszem, sikeresen átnyomtam a témát, elegendő tudományt csepegtettem, szép csendben eldobták az agyukat, mind ugyanahhoz az emberi fajhoz tartozunk, ez itt az Amerikai Egyesült Államok, és van egy álmom, hogy egy napon minden völgy felemelkedik.

De akkor Apa folytatja.

Továbbra is olyan, mintha álmában beszélne.

– Q lenni úgymond tiszteletbeli fehér. Tudni, mi lenni a tiszteletbeli fehér.

– Ez nem így van – vitatkozom, de Apa csak mondja a magáét.

– Apuka, aludni – szól rá Anya.

De Apa nem alszik.

– A feketék mindig semmi pénz. Mindig bűncselekmény, bandák, ilyenek. Túl sok gyereket csinálni. Ez a feketék.

– Jesszusom, Apa! – kiáltok fel. Csak rázom a fejemet. Ez a részeg hablaty ismerős terep. Keresek egy festett vonalat az autópályán, és azt követem a tekintetemmel. Nézem, ahogy elmerül, kiemelkedik, majd kettéválik. Sávot váltunk, és a kerekek hangosan kattognak.

Ekkor Anya kihúzza magát.

– Igaz – szól. – Vajon a feketék miért viselkedni így? A vásárlóink? Nagyon sokan így viselkedni.

– Akkor mind ilyenek – szűröm a fogam közt a szót, miközben kibámulok az ablakon. – Mindegyik, az egész bolygón az utolsó szál emberig.

– Kilencvennyolc százalék – állítja Anya. Szeret álstatisztikákat kiötleni. Apa is. Pokoli idegesítő.

– A szegénységnek és évtizedek szisztematikusan rasszista politikájának semmi köze semmihez.

– 1992 – folytatja Anya. – Mi jönni Egyesült Államokba, lenni nekünk csak háromszáz dollár. Ennyi. Lakni barátoknál majdnem két évig. Dr. és Mrs. Choi. Két évig enni csak rament és kimcshit.

Inkább végig sem hallgatom.

Anya-Apa olyan, mint egy jégfalnyi ostobaság, és én csak egy magányos katona vagyok, aki egy szál karddal indul harcba. Inkább feladom. Rettenetesen hiányzik Hanna. Mindig becsülettel vitatkozott velük, nem véletlen, hogy ügyvéd lett belőle. Soha egy centit sem engedett, történhetett bármi. Mindig végigvitte a vitát, és aztán győzött. Például:

Hol kezdődik, és hol végződik a koreaiság?

Mi van azokkal a gyerekekkel, akik kínai vagy japán megszállóktól születtek? Mi van a vigasznőkkel? Tőlük vegyék el a koreai állampolgárságot?

Szerintetek nem kellene ahhoz Koreában élnetek, hogy teljesen koreainak számítsatok?

Minek jöttetek ebbe az országba, ha ennyire koreaiak vagytok?

És mi a helyzet velem és Frankkel?

Régebben bátornak hittem, de most már nem tudom, megéri-e bátornak lenni. A bátrak vonulnak először harcba. De így ők is esnek el először.

Megvárom, hogy elcsendesüljön a kocsi, és csak utána szólalok meg:

– És ha egy fekete lánnyal járnék? – Kedvem lenne hozzátenni: ahogy Hanna egy fekete fiúval?

– Frank, elég! – figyelmeztet Anya, és szigorúan néz, mintha azt akarná mondani: Ez nem vicces. Apára pillant. Apa alszik. A pohara ki-kilöttyen. Anya beteszi a pohártartóba, amitől valamiért még undorítóbb lesz az egész.

– És ha fehérrel? – kérdezem.

– Nem – feleli Anya.

– Szóval csak koreaival lehet.

Felsóhajt.

– Miért? Lenni fehér barátnőd?

– Nincs.

– Nem csinálni, oké? – kéri. – Úgyis. Nagy szem lenni jobb. Szebb.

Anyának mániája, hogy egy lánynak legyen nagy szeme. Akár a többi tornácos szüleinek. Egy Gyűlés alkalmával megpróbáltuk kideríteni, mi lehet ennek az oka. Valaki felvetette, hogy talán azért van, mert a kerek szemű amerikai katonák mentették meg őket a polgárháborútól. Ekkor azt kezdtük fejtegetni, mennyire számít nagynak MacArthur tábornok szeme, ez pedig a nagy szemű japán animeszereplőkkel kapcsolatos elméletekhez vezetett, és az egész egy legódobálós vitában csúcsosodott ki, amelynek tétje az volt, melyik jobb, a japán manga vagy a koreai mahnwa.

– Elvenni koreai lányt – jelenti ki Anya. – Úgy minden lenni egyszerűbb.

A tenyeremet a szememre helyezem.

– Nektek egyszerűbb.

Szívesen hozzátenném: Érdekel is engem, koreai-e, de itt már tartottunk, és valahogy sosem lehet ebből kikeveredni.

– Nemcsak nekünk – feleli Anya. Teljesen kiakadt. – Mindenkinek. Koreai lány, Gyűlés a szüleivel, beszélni együtt koreai. Kényelmesebb, jobbabb. Enni együtt koreai ételeket, menni együtt koreai templomba, jobbabb.

– Tehát nektek jobbabb.

– Nem. – Anya szinte kiabál. – Majd megérteni, ha lenni gyereked. Oké: mondjuk, keverék gyereked lenni, oké? Az emberek kérdezni: „Nahát, milyen nemzetiség gyerek?” Túl fejfájás gyereknek. Neked is! Hová tartozik gyerek? Gondolni gyerekre!

Így hát a gyerekre gondolok. Nem az enyémre, hanem konkrétan Hanna és Miles jövendőbeli gyerekére. Láttam már keverék kisbabákat, és mint a valaha született összes kisbaba, ők is cukik. Ki lehet olyan kegyetlen, hogy elutasítóan bánjon egy keverék gyerekkel?

Mi a francról beszélek? Utálom azt a szót, hogy keverék. Csak néhány generáció nőtt fel azóta, hogy a francia–orosz gyerekeket is keveréknek nevezték. Ők ma már fehérek. Ez a szó, hogy keverék, csak agyfogás, amely egy pillanatra megzavart.

Feladom.

– Oké, Anya.

– Egyébként – mondja most már nyugodtan –, én ismerni sok kedves lányt.

A halántékomat dörzsölöm. Eljutottam a párbeszéd végére, ahol már nincs több mondanivalóm azon túl, hogy oké, Anya.

– Oké, Anya.

NEGYEDIK FEJEZET

elég rossz

Nem állíthatom, hogy szeretem a matekot.

Na de a matekórát? Az már más kérdés.

A matekóra istentelenül korán, reggel hétkor kezdődik, amikor az emberiség nagy része még magához sem tért. Tiszta hülyeség. Mr. Soft jól tudja ezt, ezért egy kancsó kávéval és egy tucat fánkkal vár minket – minden diáknak kettő jut.

Mr. Soft félhomályban tartja az órát. Egy gyönyörű, régi hifiből lágy jazz szól. Mr. Softnál gyengédebb emberi lényt nem sokat ismerek.

A teljes neve Berry Soft.

– Jólesne ma reggel valami különleges, Frank? – érdeklődik gyengéden. – Behoztam a kávégépemet. Örömmel készítek neked egy cappuccinót.

Az asztalokat körberakjuk, Mr. Soft egy támlátlan széken ül gyémántülésben. Ragyogó arcát megvilágítja egy mennyezetre szerelt projektor, ami konkrétan 1969-es gyártmány, és Mr. Soft szívesen rajzol táblafilccel. Se laptop, se telefon. Csak fogalmak, elméletek és kézírásos feladatmegoldás.

– Csak keressétek meg, mi a közös a számlálóban és a nevezőben – mondja, miközben kézzel rajzol. – Nézzétek meg, mi semlegesíti egymást. Egy-kettő, ezeket kidobáljuk, és kész, megvan a megoldás.

– Mi a megoldás? – kérdezi a mellettem ülő Brit Means.

– Hát tizenhárom ötöd – feleli Mr. Soft. – De nem is ez a lényeg. Csak a megoldási folyamat számít.

Brit Means csak úgy ragyog a tanár bölcsességének fényében.

– A folyamat – ismétli meg, és ekkor tűnik fel, hogy összeszűkített szemmel néz rám, és közben bólogat. Viszonzom a bólintást, bár fogalmam sincs, minek bólintok.

A többi előkészítős fiúhoz hasonlóan én is úgy gondolom, Brit Means kissé fura és feszélyező, de akkor is lenyűgöz, nem tehetek róla. Úgy járkál a folyosón, mint egy időutazó, akinek a kvantumkáosz apró változásai által létrehozott kis eltérések is feltűnnek. Néha olyan, mint egy gyönyörű cserediák, aki valami soha, senki által sem látott országból származik.

Egyszer, egy forró napon, nem sokkal suli után arra lettem figyelmes, hogy ugyanazon fa alatt pihenünk az árnyékban. Én Q-t vártam, ő meg a srácot, aki megígérte, hogy hazaviszi.

– A legtöbb emberi alkotás fából készült – közölte a fával. – A fa ilyen fából van, ami meg növény. Az emberek ruhája pamut, ami szintén növényből van. Mindennap a természetben élünk, és észre sem vesszük. A növényekben élünk.

– Hmm – hümmögtem. Meglepett a hirtelen, szinte leküzdhetetlen késztetés, hogy megcsókoljam.

De vissza a matekórára. Q körbeadja a fánkdobozt. Brit előrehajol, úgy választ. Olyan közel kerül hozzám, hogy érzem a samponja illatát. Még nedves a haja.

Mellette Amelie Shim ül, mellette Naima Gupta, mellette Paul Olmo. Mindig ugyanebben a sorrendben.

– A rend kedvéért dolgozatot kell írnotok, pulykáim – szól Mr. Soft. – Milyen feladatok legyenek benne?

Mindenki gondolkodik. Még nagyon korán van.

– Írjátok meg e-mailben, oké? – javasolja. Annyira megnyugtató, ahogy beszél. – Úgyis mindenki ötöst kap. Utálom ezt az osztályozós baromságot.

Még az is megnyugtató, ahogy káromkodik.

– Köszönjük, Mr. Soft – mondja Q.

– Mind tudjuk, hogy itt, az órán végezzük a komoly munkát, ugye?

Az a feladat, hogy kiszámoljuk a tengely körül elforgatott síkidom által létrehozott test térfogatát. Csak semmi őrültség. De Mr. Soft azzal szeretné érdekessé tenni a dolgot, hogy az eredményt kézzel, rajzszénnel kell lerajzolnunk.

– Csak hogy megtudjátok, milyen érzés a térfogat – magyarázza.

Párban kell dolgoznunk. Paul Olmo odahajol Q-hoz, súg neki valamit, mire Q bólint.

– Mi Paullal agyaggal fogunk dolgozni – jelenti be Q.

– Kockák – felelem.

Q rám néz, a tekintetéből azt lehet kiolvasni: És?

Most Paul lesz Q-val, mert legutóbb én voltam vele. Mi hárman mindig cserélgetjük, ki kinek a párja, hogy mindhárom barát ugyanannyi időt töltsön egymással. Még mielőtt eltöprenghetnék, kivel dolgozzak, Brit Means megszólal.

– Frank, leszel a párom?

– Köszinöm – csúszik ki a számon.

Köszinöm?

Kicsöngetnek. Látom Q-n, hogy ő is úgy megdöbbent, mint én, hiszen Brit mindig Amelie-vel van párban. Legjobb cimborám alig láthatóan ökölpacsira nyújtja a kezét. Én ilyenkor általában azt hiszem, sima pacsira készül, amiből egy fura, eltérő sebességgel előadott pantomim lesz – a világ minden táján élő kocka srácok különös üdvözlési rituáléja.

Playa Mesa egy óriási, piramis alakú félsziget a Csendes-óceánban, és Brit Means meg én ennek a piramisnak a két legtávolabbi pontján lakunk.

A hatalmas ebédlőasztaluknál ülünk, és hozzálátunk a feladathoz. Az asztalt Brit anyja tervezte, és Brit apja építette meg. A tetején egy fatálban fokhagymás pitachips. A tálat Brit apja faragta. Az asztal az óriási, gömbölyded konyhában áll, amelyet Brit anyja tervezett, és Brit apja épített meg. A szülők építészek. Szokásuk, hogy mindenfélét terveznek és építenek, hatalmas, díszes, praktikus dolgokat. Nem nagy ügy.

Bejön Brit anya-apája, mindketten egyforma, kapucnis melegítőt viselnek, ugyanolyan a gyapjúpapucsuk, és egyforma a teáscsészéjük is. Egyformán kis termetűek, mintha Európának ugyanarról a szélességi és hosszúsági fokáról érkeztek volna sok szívós generációval ezelőtt. Olyanok, mint két kedves druida egy régi videójátékban, amivel gyerekkoromban szerettem játszani.

– Az emeleten leszünk – jelenti be Brit anyja, és ugyanolyan féloldalas, érzelgős mosolyt villant, mint Anya Joyra és rám a legutóbbi Gyűlés alkalmával.

Mi folyik itt?

– Örülök, hogy megismertelek, Frank – mondja Brit apja.

Azzal egyszerre tűnnek el a lépcsőfordulóban.

Brittel egyedül ücsörgünk.

Egy másodperc alatt végigmér, mintha a kedvenc festménye lennék valamelyik múzeumban, majd hirtelen így szól:

– Tieid a páratlanok, enyémek a párosak.

A feladatról beszél. A füle mögé simítja a haját, és a Zeichner Profi 5.0 mm-es ceruzáját pörgeti. A legkisebb megerőltetés nélkül mutat be vele háromszázhatvan fokos fordulatokat, hullámokat, libikókákat, egyszerű és ultra elegáns gyakorlatokat.

Ultra szexi.

Az alsó ajkamat harapdálom, de aztán eszembe jut, mi az emberi viselkedés első számú szabálya: csak semmi autokannibalizmus. Inkább bedobok egy fokhagymás pitachipset. Brit is így tesz. Kényszeresen nyúlunk a tálba újra és újra, ropogtatjuk a chipset, és persze összeütközik a kezünk. Úgy kapjuk el, mintha áramütés ért volna minket.

– Bocsi – szabadkozik.

– Én is – felelem.

– Hmm?

– Nem tudom.

Valami oknál fogva Brit ezen elmosolyodik, és a mosolya azt üzeni: De én tudom.

– Járjunk ennek a végére? – kérdezi.

– Aha.

A feladat megoldása még könnyű. A rajzolás már időigényes. Brit elindítja a zenét a telefonján, de aztán hangszórót csatlakoztat hozzá.

– Utálom ezt a kicsi hangszórót – magyarázza, mielőtt még én mondhatnám ki, mire a szívem kalimpálni kezd.

Miután összeszedtem magam, munkához látok. Kicsiben rajzolok, így hamarabb végzek. Brit átveszi a taktikámat, és ő is kisebbre veszi a rajzát. Csak azt hallani, ahogy a ceruzánk fut a papíron. Meglök a könyökével.

– Te mekkora csaló vagy!

– Megcsinálom a feladatot – védekezem –, csak hatékonyan dolgozom.

– Kész! – jelenti be.

Visszanyomjuk a grafitunk hegyét, és letesszük a ceruzánkat.

– A tiéd jó lett – jelentem ki.

– A tiéd is – feleli, és engem néz.

Drága repülő spagettiszörny urunk odafönt, a pasztafáriánus mennyekben! Azt hiszem, Brit Means flörtöl velem.

– Most mit csináljunk? – kérdezem.

– Nem tudom. Te mit szeretnél?

Közelebb ül hozzám. Ez az a pillanat a tinifilmekben, amikor a földre söpröm a házit, és megcsókolom a lányt. De, mint már említettem, azok listája, akiket már megcsókoltam, pontosan egy elemből áll, és az is baleset volt.

Szinte biztos vagyok benne, hogy Brit listája is olyan rövid, mint az enyém. De nyilván készen áll. Igaz? Mégis mi másért ülne ilyen közel? Ez így működik?

Fogalmam sincs semminek a működéséről. Azt sem tudom, mi történik. Elveszek az örök, kortalan, szürke szemében, amely örökké, kortalanul, szürkén néz az enyémbe. Kifürkészhetetlen a tekintete. Lehet, hogy abszolút tévedek. Lehetséges, hogy Brit csak egy fura lány, aki szeret közel ülni a másikhoz, belebámulni a szemébe, és hallgatni.

– Itt felejtettem a szemüvegemet – szól egy hang, és amikor felnézünk, még épp látjuk, ahogy Brit apjának köpenye eltűnik az ajtóban.

– Menjünk ki! – pattan fel váratlanul Brit. – Meg akarok mutatni neked valamit.

Kilépünk az estébe, ahol szüntelenül ciripelnek a tücskök. Playa Vista olyan hely, ahol kilométereken át csak egyetlen utcai lámpát találni. Ennek jeges fénycsóváján kívül áthatolhatatlan sötétség borul a világra. Az újhold kevés fényt ad, így csak a csillagokat és a számtalan parkoló autót látni.

– Mi ez a rengeteg kocsi? – érdeklődöm.

– Valakinél nagy buli van. Ha jól tudom, ma van az örmény függetlenség napja.

Brit felugrik, majd leguggol, úgy vizsgálja a kocsikat. Úgy mozog, mint egy hosszú hajú kobold.

– Nézd csak! – szól, és résnyire kinyitja az egyik autó ajtaját.

– Brit! – nevetek.

– Sosem zárják be – magyarázza, és szélesebbre tárja. – Ez rengeteget elárul az emberek előítéleteiről. Bizonyos környékekről simán feltételeznek bizonyos dolgokat. Delgado Beachen nem hagynák csak úgy nyitva a kocsijukat.

– Hát, végül is Playa Mesa szörnyen biztonságos.

– Ha kutatást végeznénk, korrelációt találnánk a nyitva hagyott kocsik és a környéken élők keresetének magassága között, ezt egymillió dollárba lefogadom.

– Haha – felelem, de aztán elakad a lélegzetem. Legnagyobb rémületemre Brit már be is dugta a fejét az egyik kocsiba, és amikor újra előbukkan, egy doboz mentolos cukorkát tart a kezében. Bekap egyet, és nekem is dob.

– Egyél! – javasolja.

– Te megőrültél – közlöm vele, aztán nevetve körülnézek.

De azért megeszem a cukorkát.

Brit óvatosan becsukja az ajtót, majd meglöki a csípőjével, hogy bezáródjon.

– Az emberek a kocsijukban tartják az életük tárgyi leleteit. Úgy érzem magam, mint egy régész. Kocsirégész.

– Le fogunk bukni.

– Frankón mondom, Frank Li, paranoiás vagy – vágja a fejemhez szemtelenül, de látom rajta, hogy csak ugrat. – Amúgy is, ha tényleg le is buknánk, csak annyit kell mondanom: